Роалд Дал
Вещиците

Превод от английски: Катя Перчинкова, 2011

chitanka.info

Бележка за вещиците

В приказките вещиците винаги носят смешни черни шапки, черни наметала и летят с метли.

Но това не е приказка. Това е история за истински вещици.

Най-важното, което трябва да знаете за истинските вещици, е следното. Слушайте много внимателно и никога не забравяйте онова, което ще прочетете сега.

Истинските вещици носят обикновени дрехи и изглеждат почти като обикновени жени. Те живеят в обикновени къщи и имат обикновена работа.

Затова е толкова трудно да бъдат заловени.

Не можете да си представите колко яростно истинската вещица мрази децата.

Истинската вещица прекарва времето си в кроене на планове как да се отърве от децата на нейната територия. Тя копнее да ги изтреби едно по едно и по цял ден мисли само за това. Дори да работи като касиерка в супермаркет, като машинописка на някой бизнесмен или докато кара хубавата си кола (а вещиците правят всички тези неща), тя крои планове и в главата й врят и кипят кръвожадни идеи.

„Кое дете — повтаря си тя по цял ден, — кое дете точно да унищожа сега?“

Истинската вещица изпитва такова удоволствие да изтребва деца, каквото вие изпитвате, когато ядете ягоди с гъста сметана.

Ако не унищожава по едно дете седмично, започва да става кисела.

По едно дете на седмица прави петдесет и две деца на година.

Хвани ги, смачкай ги и ги затрий от лицето на земята!

Това е девизът на вещиците.

Вещицата избира жертвата си много внимателно. След това дебне злочестото дете, както ловецът дебне малка птичка в гората. Тя стъпва ловко. Движи се безшумно. Приближава се все повече. И най-накрая, когато всичко е готово… фиууу!… връхлита върху него! Прехвърчат искри! Лумват пламъци. Закипява масло. Плъхове вият. Кожата се съсухря. И детето изчезва.

Трябва да знаете, че вещицата не удря децата по главите, не ги наръгва с нож, нито стреля по тях с пистолет. Полицията залавя хората, които вършат подобни неща.

Вещицата обаче никога не я хващат. Не забравяйте, че от пръстите й струи магия, а в кръвта й кипи злоба. Може да накара камъните да скачат като жаби и по повърхността на водата да лумват огнени езици.

Магическите й сили са страховити.

За щастие днес по света не са останали много истински вещици. Но все пак са достатъчно на брой, за да се притесняваме. В Англия има всичко на всичко може би около сто вещици. В някои страни живеят повече, в други — не чак толкова. Но няма държава по света, където те да не се срещат.

Вещиците винаги са жени.

Не искам да говоря лошо за жените. Повечето са прекрасни. Но е факт, че всички вещици са жени. Не съществува такова нещо като вещица мъж.

От друга страна, таласъмите са винаги от мъжки пол. Както и върколаците. Тези твари също са опасни. Но нито една от тях не е и наполовина толкова опасна, колкото истинската вещица.

А от всички опасни твари за децата, истинската вещица е най-страховитото същество на земята. Тя е двойно по-опасна, тъй като на външен вид изглежда съвсем безобидна. Дори след като научите всички тайни (ще ви ги кажа след малко), пак няма как да сте напълно сигурни дали виждате вещица, или просто мила жена.

Ако тигърът можеше да се преобрази на голямо куче, размахващо дружелюбно опашка, вероятно щяхте да се приближите до него и да го потупате по главата. И тогава с вас щеше да е свършено. Същото е и с вещиците. На пръв поглед те изглеждат като мили жени.

Ако обичате, разгледайте картинката по-долу. Коя от двете жени е вещица? Труден въпрос, но всяко дете трябва да се опита да отговори.

Защото в този миг в съседната къща е възможно да живее вещица.

Вещица може да е жената с ясните очи, която тази сутрин седеше срещу вас в автобуса.

Може да е дамата с ослепителна усмивка, която ни почерпи с бонбон от бяла хартиена торбичка на улицата преди обяд.

Може дори да е — от това ще ви се изправи косата — може дори да е милата ви учителка, която в момента ви чете тази книжка. Огледайте внимателно учителката си. Тя вероятно просто ще се усмихне на подобно абсурдно твърдение. Не се оставяйте това да ви заблуди. Може би го прави, защото е лукава.

Разбира се, и за миг не твърдя, че учителката ви наистина е вещица. Казвам само, че не е изключено. Малко вероятно е, но — а това е едно голямо „но“ — не е невъзможно.

Ех, само ако имаше начин да познаем със сигурност дали една жена е вещица, бихме могли да хванем всички тях и да ги напъхаме в месомелачка. За съжаление няма такъв начин. Но има някои едва забележими знаци, за които да се оглеждате — чудати дребни навици, характерни за всички вещици. Ако научите кои са те и ако ги запомните, може би ще имате шанс да се измъкнете от хватката им, преди да пораснете.

Моята баба

Аз самият на два пъти срещах вещици, преди да навърша осем години. От първата избягах невредим, но втория път нямах такъв късмет. Преживях неща, които сигурно ще ви накарат да пищите, докато четете за тях. Няма как. Трябва да разкрия истината. Това, че все още съм тук и ви разказвам (колкото и странно да изглеждам), се дължи изцяло на прекрасната ми баба.

Баба ми беше норвежка. Норвежците знаят всичко за вещиците, защото те са дошли именно от мрачните гори и скованите от лед планини на Норвегия. Баща ми и майка ми също бяха норвежци, но тъй като татко работеше в Англия, съм се родил там, израснах там и тръгнах в английско училище. Два пъти в годината — на Коледа и през лятото — заминавахме за Норвегия на гости на баба. Доколкото си спомням, тази старица беше единствената ми жива роднина и по майчина, и по бащина линия. Тя беше майка на майка ми и аз я обожавах. Когато й гостувах, разговаряхме или на норвежки, или на английски. Нямаше значение на какъв език точно. И двамата говорехме свободно и двата езика и трябва да призная, че я чувствах по-близка дори от майка си.

Малко след седмия ми рожден ден, както обикновено, с родителите ми заминахме да прекараме Коледа с баба в Норвегия.

Там, докато пътувахме с майка ми и баща ми в студа през покрайнините в северната част на Осло, колата ни се подхлъзна и се преобърна в скалиста пропаст. Родителите ми загинаха. Аз бях здраво завързан с колана на задната седалка и получих само рана на челото.

Няма да разказвам подробно страшните събития от онзи ужасяващ следобед. При спомена още ме побиват тръпки. Накрая, разбира се, се озовах в дома на баба, където тя ме притисна силно в обятията си и двамата плакахме цяла нощ.

— Какво ще правим сега? — попитах я през сълзи.

— Ще останеш тук при мен и аз ще се грижа за теб — отвърна тя.

— Няма ли да се връщам в Англия?

— Не — рече баба. — Не мога да допусна това. Душата ми ще отиде в Рая, но костите ми ще останат в Норвегия.

На следващия ден, за да се опитаме да забравим за голямата си тъга, баба започна да ми разказва приказки. Тя бе прекрасен разказвач и всичките й истории ме омайваха. Но най-интересно ми стана, когато подхвана темата за вещиците. Баба явно знаеше много за тези същества и ме увери, че историите за вещици, за разлика от другите й разкази, не са измислени приказки. Всички бяха истина. Самата истина. Бяха исторически събития. Всичко, което баба ми разказваше за вещиците, се бе случило действително и трябваше да й вярвам. Най-лошото обаче беше, че вещиците още съществуваха. Срещаха се навсякъде около нас, а аз трябваше да повярвам и на това.

— Вярно ли е, бабо? Истината ли казваш?

— Скъпи, няма да оцелееш дълго на този свят, ако не знаеш как да разпознаеш вещицата, когато я видиш.

— Но ти каза, че вещиците приличат на обикновени жени, бабо. Как тогава ще ги забележа?

— Трябва да ме слушаш — отвърна баба. — Необходимо е да запомниш всичко, което ще ти кажа. След това ти остава само да се прекръстиш, да се молиш и да се надяваш на най-доброто.

Седяхме в дневната на дома й в Осло и аз се готвех да си лягам. В тази къща пердетата никога не се дърпаха и през прозорците виждах огромните снежинки, които бавно падаха в непрогледния мрак навън. Баба ми беше страшно стара и сбръчкана, с едро тяло, обгърнато от сива дантела. Тя седеше царствено в креслото си и изпълваше всеки сантиметър от него. Дори мишка не би могла да се промъкне и да се намести до нея. Аз, едва седемгодишен, седях на пода в краката й, облечен с пижама, халат и пантофи.

— Кълнеш ли се, че не ме баламосваш? — продължавах аз. — Заклеваш ли се, че не си измисляш?

— Чуй ме — рече баба. — Познавам най-малко пет деца, които просто изчезнаха и никой повече не ги видя. Вещиците ги отвлякоха.

— Май само се опитваш да ме уплашиш — казах аз.

— Опитвам се да се погрижа това да не се случи и с теб — отвърна тя. — Обичам те и искам да останеш при мен.

— Разкажи ми за изчезналите деца.

Баба ми беше единствената баба, която бях виждал да пуши пури. Сега тя запали една дълга черна пура, миришеща на изгоряла гума.

— Първото изчезнало дете, което познавах, се казваше Рангилд Хансен. По онова време Рангилд беше към осемгодишна и си играела с по-малката си сестричка на поляната пред къщата. Майка им, която приготвяла хляб в кухнята, излязла навън за глътка свеж въздух. „Къде е Рангилд?“, попитала тя. „Тръгна с високата жена“, отвърнала малката сестра. „Каква висока жена?“, попитала майката. „Високата жена с белите ръкавици — отвърнала сестричката. — Тя хвана Рангилд за ръка и я отведе.“

Баба ми каза, че повече никой не видял Рангилд.

— Не я ли търсиха? — попитах аз.

— Претърсиха цялата околност. Всички в града се включиха, но така и не я откриха.

— Какво се случи с другите четири деца?

— И те изчезнаха също като Рангилд.

— Как точно изчезнаха, бабо?

— Във всеки от случаите чудата жена била забелязана пред домовете им точно преди децата да изчезнат.

— Но как точно са се изпарили? — попитах аз.

— Вторият случай беше много странен — отвърна баба. — Имаше едно семейство на име Кристиянсен. То живееше горе в квартал Холменколен и в дневната им висеше стара картина с маслени бои, с която много се гордееха. На картината бяха нарисувани няколко патици в двора на фермерска къща. На платното нямаше хора, а само ято патици в затревен двор и къщата на заден план. Картината беше много голяма и хубава. Един ден дъщерята Солвег се прибрала от училище с ябълка в ръка. Казала, че й я дала мила дама на улицата. На следващата сутрин малката Солвег не била в леглото си. Родителите й я търсили навсякъде, но не я намерили. И тогава бащата внезапно извикал:

— Ето я! Солвег храни патиците!

Той сочел към старата картина и наистина, Солвег била на нея. Стояла застинала в двора на фермата с кошница в ръка и хвърляла хляб на патиците. Бащата се спуснал към картината и я докоснал. Но това не помогнало. Момичето било просто част от пейзажа, просто фигура, изрисувана върху платното.

— Ти виждала ли си картината с момиченцето на нея, бабо?

— Много пъти. А най-странното беше, че Солвег сменяше позата си на рисунката. Веднъж дори беше вътре в къщата и надничаше през прозореца. Друг ден стоеше в лявата част на картината с патица на ръце.

— Виждала ли си я да се движи на рисунката?

— Никой не я е виждал. Независимо дали беше навън да храни патиците, или гледаше през прозореца на къщата, винаги беше неподвижна, просто картина, нарисувана с маслени бои. Цялата история беше изключително чудата. Много странна работа. А най-странното беше, че с течение на годините момичето на картината растеше. След десет години малкото момиченце се бе превърнало в млада жена. След трийсет години бе достигнала средна възраст. И тогава, петдесет и четири години след случилото се, тя изчезна от картината.

— Искаш да кажеш, че е умряла ли? — попитах аз.

— Кой знае? — отвърна баба. — В света на вещиците се случват загадъчни неща.

— Разказа ми за две деца. Какво се случи с третото?

— Третото дете беше малката Биргит Свенсон — продължи баба. — Тя живееше срещу нас. Един ден по цялото й тяло започнаха да растат пера. След месец се бе превърнала в голямо бяло пиле. Родителите й я гледаха дълги години в курника на двора. Дори снасяше яйца.

— Какъв цвят бяха яйцата?

— Кафяви. Най-големите яйца, които някога съм виждала. Майка й приготвяше омлети от тях. Бяха изключително вкусни.

Взирах се в баба, която седеше като древна кралица на трона си. Очите й бяха мътносиви и сякаш се взираха в далечината. В онзи миг единственото у нея, което изглеждаше реално, беше пурата й, чийто дим се издигаше на сини облачета около главата й.

— Значи момиченцето, което се превърнало в пиле, не изчезнало, така ли? — попитах аз.

— Не, Биргит не изчезна. Тя живя дълги години и снасяше кафяви яйца.

— Но ти каза, че всички деца са изчезнали.

— Сбъркала съм — отвърна баба. — Остарявам. Не мога да помня всичко.

— Какво се случи с четвъртото дете?

— Четвъртото дете беше момче на име Харалд. Една сутрин кожата му станала жълтеникавосива. После се втвърдила и напукала като черупката на орех. До вечерта момчето се превърнало в камък.

— В камък ли? — попитах аз. — В истински камък?

— В гранит — отвърна баба. — Ако искаш, ще те заведа да го видиш. Още го държат в къщата. Стои в коридора като малка каменна статуя. Гостите подпират чадърите си на него.

Макар да бях много малък, не бях готов да повярвам на всичко, което баба ми разказваше. Но тя говореше толкова убедително и сериозно, по лицето й нямаше и следа от усмивка и дори очите й не проблясваха, че започвах да се чудя дали все пак не казва истината.

— Продължавай, бабо. Спомена, че децата били общо пет. Какво се случи с последното?

— Искаш ли да си дръпнеш от пурата ми? — попита тя.

— Едва на седем години съм, бабо.

— Няма значение на колко години си. Ако пушиш пури, няма да хващаш настинки.

— Разкажи ми за петото дете, бабо.

— Петото дете — каза тя, като дъвчеше края на пурата си, сякаш бе вкусна аспержа — беше доста интересен случай. Деветгодишно момче на име Лейф отишло през лятото на почивка с родителите си на един фиорд. Семейството си правело пикници и плувало край скалите на едно от островчетата. Малкият Лейф се гмурнал във водата и баща му, който го наблюдавал, забелязал, че момчето останало под повърхността необичайно дълго. Когато най-накрая изплувало над водата, то вече не било Лейф.

— А какво било, бабо?

— Превърнало се в делфин.

— Не е вярно! Невъзможно е!

— Бил хубав млад делфин. При това много дружелюбен.

— Бабо! — казах аз.

— Да, скъпи?

— Наистина ли се е превърнал в делфин?

— Самата истина ти казвам — рече тя. — Познавах добре майка му. Тя ми разказа всичко. Разказа ми как делфинът Лейф останал при тях през целия следобед и возел братята и сестрите си на гърба си. Прекарали си чудесно. След това им помахал с перка и отплувал, и никой повече не го видял.

— Но, бабо, откъде са знаели, че този делфин е бил именно Лейф?

— Той им казал. Смеел се и се шегувал с тях през цялото време, докато си играели.

— Но те не се ли паникьосали, когато се случило това? — попитах аз.

— Не особено — отвърна баба. — Не забравяй, че в Норвегия сме свикнали с подобни неща. Тук навсякъде има вещици. Вероятно някоя дори живее на нашата улица. Време е да си лягаш.

— Вещицата не може да влезе през прозореца в стаята ми нощем, нали? — попитах леко разтреперан.

— Не. Една вещица никога не би направила нещо толкова глупаво, като да се катери по улуците или да влиза с взлом в домовете на хората. В леглото си ще си в безопасност. Хайде, ела, ще те завия.

По какво да разпознаете вещицата

На следващата вечер, след като баба ме изкъпа във ваната, тя отново ме заведе в дневната, за да ми разкаже друга история.

— Тази вечер — каза старата жена — ще те науча да разпознаваш вещицата, ако видиш такава.

— Със сигурност ли ще я разпозная?

— Не. И в това е проблемът. Но можеш да си почти сигурен.

Тя ръсеше пепел от пурата в скута си и се надявах, че няма да се подпали, преди да ми е казала как да разпознавам вещиците.

— Първо, истинската вещица със сигурност ще носи ръкавици, когато я срещнеш.

— Едва ли винаги ще е така — рекох аз. — Ами през лятото, когато е горещо?

— Дори и през лятото — отвърна баба. — Налага се. И знаеш ли защо?

— Защо?

— Защото вещиците нямат нокти. Вместо човешки те имат тънки извити нокти като на котка и носят ръкавици, за да ги скрият. Разбира се, много напълно почтени жени носят ръкавици, особено през зимата, затова този знак няма да ти е от голяма помощ.

— Мама носеше ръкавици.

— Не и в моя дом — рече баба. — Вещиците носят ръкавици дори вътре. Свалят ги само когато си лягат.

— Откъде знаеш всичко това, бабо?

— Не ме прекъсвай. Просто ми се довери. Второто, което трябва да запомниш, е, че истинската вещица е винаги плешива.

— Плешива ли? — възкликнах аз.

— Плешива е като сварено яйце — отвърна баба.

Бях изумен. Имаше нещо нередно в това, жена да е плешива.

— Защо са плешиви, бабо?

— Не ме питай защо — сопна се тя. — Но те уверявам, че по главите на вещиците не расте нито косъмче.

— Ужасно!

— Отвратително — рече баба.

— Щом като е плешива, значи лесно ще я забележа.

— Изобщо не е така. Истинската вещица винаги прикрива плешивостта си с перука. Носи най-изящните перуки, а е почти невъзможно да различиш първокласната перука от обикновената коса, освен ако не я дръпнеш от главата й.

— Тогава ще я дръпна — заявих аз.

— Не ставай глупав. Не можеш да дърпаш косата на всяка жена, която срещнеш, дори да носи ръкавици. Само опитай и виж какво ще стане.

— Значи и това не е много полезно — казах аз.

— Никой от знаците не е от помощ сам по себе си — поясни баба. — Чак когато ги видиш всичките накуп, ще се досетиш какво става. Въпреки това — продължи тя — перуките създават голям проблем на вещиците.

— Защо?

— Скалповете ги сърбят ужасно. Разбираш ли, когато някоя актриса, аз или ти си сложим перука, ще я поставим върху косата си, но вещицата трябва да си я сложи направо върху голия скалп. А вътрешността на перуката е груба и бодлива. Когато се постави върху гола кожа, сърби ужасно и по главата се получават отвратителни рани. Вещиците им викат обриви от перуки. Не можеш да си представиш колко сърби.

— По какво друго мога да разпозная една вещица? — попитах аз.

— Обръщай внимание на ноздрите им. Вещиците имат малко по-големи ноздри от обикновените хора. Ръбовете на ноздрите им са розови и заоблени като черупката на раковина.

— Защо имат толкова големи ноздри?

— За да надушват по-добре — рече баба. — Истинската вещица има удивително обоняние. Може да подуши дете на другия край на улицата в непрогледна нощ.

— Мен не може да ме подуши, тъкмо се изкъпах.

— О, може. Колкото си по-чист, толкова по-ясно вещицата надушва миризмата ти.

— Това не може да е вярно.

— Напълно чистото дете мирише отвратително за вещицата — каза баба. — Колкото по-мръсен си, толкова по-малко ще й миришеш.

— Но в това няма никакъв смисъл, бабо.

— О, има, и още как. Мирише не мръсотията, а ти. Миризмата, която се разнася от твоята кожа, влудява вещиците. Тя се носи на талази, а тези зловонни вълни, както ги наричат вещиците, се носят из въздуха и ги удрят право в носа. Направо им се завива свят от тях.

— Чакай малко, бабо…

— Не ме прекъсвай. Искам да кажа, че когато не си се мил една седмица и кожата ти е мръсна, тогава от нея не се излъчва толкова силна воня.

— Повече никога няма да се къпя — заявих аз.

— Просто не се къпи прекалено често — рече баба. — Веднъж месечно е напълно достатъчно за едно здравомислещо дете.

В такива мигове най-много обичах баба си.

— Бабо, а в тъмна нощ вещицата как различава миризмата на дете от миризмата на възрастен?

— От възрастните не се разнасят зловонни вълни. Само от децата.

— Но аз не мириша наистина, нали? В момента не воня?

— На мен не ми миришеш — отвърна баба. — За мен ухаеш на малини и сметана. Но за вещиците вониш отвратително.

— На какво им мириша?

— На кучешко ако — рече баба.

Олюлях се. Бях изумен.

— На кучешко ако ли? — извиках аз. — Не мириша на кучешко ако! Не е вярно! Не ти вярвам!

— Освен това — продължи баба с лека наслада, — за вещицата ти миришеш на прясно кучешко ако.

— Не е вярно! Знам, че не мириша на кучешко ако, било то прясно или изсъхнало!

— Няма смисъл да спориш. Това е факт.

Бях възмутен. Не можех да повярвам на думите на баба.

— Затова, ако на улицата се разминеш с жена, запушила нос, тя спокойно може да е вещица.

Реших да сменя темата.

— Кажи ми по какво друго мога да позная вещицата.

— По очите — каза баба. — Вглеждай се внимателно в очите, защото очите на истинските вещици са различни от нашите. Погледни в центъра на окото, където обикновено има черна точица. Ако жената е вещица, цветът на точицата ще се сменя непрекъснато и в центъра й ще видиш да проблясват пламъци и да искри лед. Целият ще потръпнеш.

Баба се облегна на стола си и дръпна доволно от пурата. Аз седнах на пода, взрян като хипнотизиран в нея. Тя не се усмихваше. Изглеждаше напълно сериозна.

— Има ли и други знаци?

— Разбира се. Май не схващаш, че вещиците изобщо не са жени. Те изглеждат като жени. Говорят като жени. И могат да се държат като жени. Но всъщност са напълно различни същества. Те са демони в човешки облик. Затова са с нокти на котка, плешиви са, имат странни носове и особени очи, и трябва да прикриват всичко това от хората.

— По какво друго се различават, бабо?

— По краката — отвърна тя. — Вещиците нямат пръсти на краката.

— Нима! — извиках аз. — А какво имат вместо пръсти?

— Имат само стъпала. Стъпалата им са правоъгълни и в краищата им просто няма пръсти.

— Трудно ли им е да ходят? — попитах аз.

— Не. Но срещат трудности с обувките. Всички дами обичат да носят малки обувки с остри върхове, а на вещиците, които са с широки стъпала с правоъгълни краища, им е страшно трудно да напъхат ходилата си в спретнатите островърхи обувки.

— Защо тогава не носят удобни широки обувки с правоъгълни върхове?

— Не смеят. Също както крият плешивите си глави с перуки, така трябва да крият и грозните си крака, като ги напъхват в хубави обувчици.

— Но това не е ли ужасно неудобно? — попитах аз.

— Изключително неудобно е. Обаче са се примирили.

— Щом вещицата носи обикновени обувки, ще ми е трудно да я разпозная, нали, бабо?

— Страхувам се, че е така. Възможно е да забележиш как накуцва съвсем леко, но само ако се вгледаш внимателно.

— Това ли са единствените разлики между вещиците и обикновените жени?

— Има още една — рече баба. — Още една-единствена.

— Каква е тя, бабо?

— Слюнката им е синя.

— Синя ли? — извиках аз. — Не е възможно! Слюнката им не може да е синя!

— Синя е като боровинка.

— Лъжеш, бабо! Никой няма синя слюнка!

— Вещиците имат.

— На мастило ли прилича?

— Точно така. Дори пишат със слюнката си. Използват онези старомодни писалки и просто плюнчат писеца.

— Мога ли да забележа синята слюнка, бабо? Ако вещицата ме заговори, ще успея ли да я видя?

— Само ако се вгледаш внимателно — отвърна баба. — Ако се взреш много внимателно, вероятно ще зърнеш синкавия цвят на зъбите й, но той не си личи много.

— Ще го забележа, ако тя се изплюе — казах аз.

— Вещиците никога не плюят. Не се осмеляват.

Не можех да повярвам, че баба би ме излъгала. Всяка сутрин тя ходеше на църква, а преди всяко хранене казваше молитва. Човек, който прави тези неща, не би излъгал. Започвах да вярвам на всяка нейна дума.

— Това е всичко, което мога да ти кажа — рече баба. — Но тези знаци едва ли ще са ти от голяма помощ. Никога не можеш да си напълно сигурен дали една жена е вещица само като я погледнеш. Ако обаче носи ръкавици, има големи ноздри, странни очи, коса, която прилича на перука, и ако зъбите й са синкави, в случай че забележиш всички тези неща накуп, веднага си плюй на петите.

— Бабо, ти като малка срещала ли си вещица?

— Веднъж. Само веднъж.

— Какво се случи?

— Няма да ти кажа. Ще се уплашиш до смърт и ще сънуваш кошмари.

— Моля те, разкажи ми — умолявах я аз.

— Не. Някои неща са твърде ужасни, за да ги изричам на глас.

— Има ли нещо общо с това, че нямаш един палец?

Изведнъж баба стисна старите си сбръчкани устни като щипци, а ръката, с която държеше пурата (онази без палеца), потрепери леко.

Зачаках. Тя не ме погледна. Не продума. Внезапно се бе затворила напълно в себе си. Разговорът бе приключил.

— Лека нощ, бабо — казах аз, станах от пода и я целунах по бузата.

Баба не помръдна. Излязох тихо от стаята и отидох в спалнята си.

Върховната вещица

На следващия ден у дома пристигна мъж с черен костюм, който носеше куфарче, и проведе дълъг разговор с баба в дневната. Не ми беше позволено да влизам там, докато мъжът бе вътре, но когато той най-накрая си тръгна, баба се приближи бавно към мен с много тъжен вид.

— Този мъж ми прочете завещанието на баща ти — каза тя.

— Какво означава завещание?

— Това е нещо, което човек пише, преди да умре. В него казваш кой ще получи парите и имотите ти. Но най-важното е, че в него се казва кой ще се грижи за детето, ако и майката, и бащата починат.

Обзе ме страшна паника.

— Пише, че ти ще се грижиш за мен, нали, бабо? — извиках аз. — Нали не трябва да ходя другаде?

— Не. Баща ти никога не би постъпил така. Помолил ме е да се грижа за теб, докато съм жива, но също така иска да те върна в дома ти в Англия. Иска да отидем да живеем там.

— Но защо? Защо не можем да останем тук, в Норвегия? Ти не би искала да живееш никъде другаде! Казвала си ми, че не желаеш!

— Знам — отвърна баба. — Но има много усложнения с парите и къщата, които ти няма да разбереш. Освен това в завещанието пише, че макар всичките ти роднини да са норвежци, ти си роден в Англия, започнал си образованието си там и баща ти иска да продължиш да учиш в английско училище.

— О, бабо — изплаках. — Знам, че ти не желаеш да живееш в дома ни в Англия!

— Разбира се, че не желая. Но се опасявам, че се налага. В завещанието пише, че и майка ти е искала същото, а желанията на родителите трябва да се уважават.

Нямаше измъкване. Трябваше да заминем за Англия и баба веднага започна да подготвя пътуването.

— Новият срок в училището ти започва след няколко дни — каза тя, — затова нямаме време за губене.

Вечерта, преди да тръгнем за Англия, баба отново подхвана любимата си тема.

— В Англия вещиците не са толкова много, колкото са в Норвегия.

— Сигурен съм, че няма да срещна нито една.

— Искрено се надявам — рече баба, — защото английските вещици са може би най-коварните в целия свят.

Докато тя седеше и пушеше вонящата си пура, аз се взирах в липсващия й палец. Не можех да откъсна очи от него. Бях като хипнотизиран и не преставах да се чудя точно какво ужасно нещо се е случило, когато е срещнала онази вещица. Сигурно е било страховито и отвратително, иначе баба щеше да ми разкаже. Може би просто си беше премазала палеца? Или пък го е пъхнала в чучура на чайник с вряща вода и пръстът й е бил попарен. Или пък някой го бе изтръгнал от ръката й като зъб? Не преставах да се чудя.

— Разкажи ми за английските вещици, бабо.

Тя дръпна от вонящата си пура.

— Любимата им клопка е да забъркват прах за превръщане на децата в някое същество, което всички възрастни ненавиждат.

— Какво същество например, бабо?

— Често ги превръщат в плужеци — отвърна тя. — Плужеците са им любими. Възрастните ги настъпват и размазват, без да знаят, че някои от тях са деца.

— Това е отвратително! — извиках аз.

— Понякога ги превръщат в бълхи — продължи баба. — Могат да те превърнат в бълха и майка ти, без да знае какво прави, ще извади отровата против бълхи и край с теб.

— Плашиш ме, бабо. Май не искам да се връщам в Англия.

— Чувала съм за английски вещици, които превръщали деца във фазани, а после ги пускали в гората в деня преди началото на ловния сезон.

— Леле! Значи ги застрелвали, така ли?

— Разбира се, че ги застрелвали. А после ги оскубвали и ги опичали за вечеря.

Представих си, че съм фазан, който лети уплашено над мъже с пушки и се стрелка нагоре-надолу под оглушителните изстрели на оръжията.

— Да, на английските вещици им доставя голямо удоволствие да гледат отстрани как възрастните убиват собствените си деца.

— Никак не искам да се връщам в Англия, бабо.

— Естествено, че няма да искаш. На мен също не ми се ходи там. Но се страхувам, че се налага да заминем.

— Вещиците във всяка страна ли са различни? — попитах аз.

— Напълно различни са — отвърна баба. — Но не знам много за вещиците в другите държави.

— Дори и за американските ли не знаеш нищо?

— Почти нищо не знам, но съм чувала да разправят, че в Америка вещиците могат да накарат възрастните да изядат собствените си деца.

— Не е възможно! — извиках аз. — О, бабо, това не може да е вярно!

— Не знам дали е вярно, обаче се носи такъв слух.

— Но как ги карат да изядат собствените си деца?

— Като ги превръщат в кренвирши. За умната вещица това е лесна работа.

— Във всички страни по света ли има вещици?

— Навсякъде, където има хора, има и вещици — каза баба. — Във всяка страна има Тайно дружество на вещиците.

— А всички те познават ли се помежду си, бабо?

— Не. Вещицата познава само вещиците в своята страна. Напълно забранено й е да общува с чуждестранни вещици. Но една английска вещица например познава всички останали вещици в Англия. Всички те са приятелки. Звънят си по телефона. Разменят си смъртоносни рецепти. Бог знае за какво си говорят. Дори не искам да си помислям.

Седях на пода и се взирах в баба. Тя загаси пурата си в пепелника и скръсти ръце на корема си.

— Веднъж годишно — продължи тя — вещиците във всяка страна си организират тайно събрание. Събират се на едно място и изслушват лекция от Върховната вещица, повелителката на всички вещици по света.

— От кого? — извиках аз.

— От своята водачка — рече баба. — Тя е изключително могъща. Безмилостна е. Всички останали вещици треперят от страх пред нея. Виждат я само веднъж годишно на редовното си събрание. Тя отива там, за да им вдъхне сили и да им даде нареждания. Върховната вещица пътува от страна на страна, за да присъства на тези годишни събрания.

— Къде се провеждат сбирките, бабо?

— Носят се всякакви слухове, но съм чувала, че просто си запазват зала в хотел, като обикновена група жени, които са на конференция. Чувала съм и че в хотелите, в които отсядат, се случват някои много странни неща. Разправят, че не спели в леглата си, по килимите на пода имало петна от изгорено, във ваните намирали жаби, а веднъж един готвач открил малко крокодилче да плува в тенджера със супа.

Баба ми взе пурата си, дръпна от нея и дълбоко вдиша зловонния пушек.

— Къде живее Върховната вещица, когато не пътува? — попитах аз.

— Никой не знае — отвърна баба. — Ако знаехме, можеше да я издирим и унищожим. Вещицолозите по целия свят посвещават живота си на опити да открият тайното й седалище.

— Какво е вещицолог, бабо?

— Човек, който изучава вещиците и знае много за тях.

— Ти вещицолог ли си, бабо?

— Аз съм пенсиониран вещицолог. Вече съм твърде стара, за да работя. Когато бях по-млада обаче, обикалях по целия свят в опити да издиря Върховната вещица. Но не постигнах никакъв успех.

— Тя богата ли е?

— Направо се къпе в пари. Говори се, че в седалището й има машина, същата като машината, с която правителството печата банкнотите, които ние използваме. Все пак банкнотите са просто листчета хартия със специални знаци и картинки по тях. Всеки, който има подходящата машина и хартия, може да ги направи. Предполагам, че Върховната вещица си печата колкото пари поиска и ги раздава на вещиците по целия свят.

— А как прави чуждестранните пари? — попитах аз.

— С тези машини можеш да печаташ и китайски пари, ако искаш — обясни баба. — Трябва само да натиснеш съответното копче.

— Но, бабо, след като никой не е виждал Върховната вещица, откъде си сигурна, че тя наистина съществува?

Баба ме изгледа строго.

— Никой не е виждал и Дявола, но знаем, че той съществува.

На следващата сутрин отплавахме за Англия и скоро след това се завърнах в старата си къща в Кент. Сега обаче в нея щяхме да живеем само двамата с баба. После започна вторият срок, всеки делничен ден ходех на училище и като че ли всичко пак потръгна нормално.

В дъното на градината ни растеше огромен кестен, в чиято корона двамата с Тими (най-добрият ми приятел) бяхме започнали да строим великолепна къщичка. Можехме да работим по нея само в събота и неделя, но напредвахме бързо. Бяхме започнали с пода, който изградихме, като положихме широки дъски между два отдалечени клона и ги заковахме към дървото. След месец бяхме готови с него. След това сковахме дървен парапет. Той обикаляше целия под и така ни остана да построим само покрива. С покрива обаче беше трудно.

Един съботен следобед, докато Тими беше на легло, болен от грип, аз реших да започна покрива сам. Чувствах се прекрасно високо в короната на кестена, напълно сам, заобиколен отвсякъде от светлозелените млади листа. Сякаш се намирах в голяма зелена пещера. Бях въодушевен и от височината. Баба ми беше казала, че ако падна, ще си счупя крака, и всеки път, когато погледнех надолу, по гърба ми полазваха тръпки.

Захванах се с работа и заковах първата дъска от покрива. Тогава внезапно с крайчеца на окото си зърнах една жена, която стоеше под дървото. Тя ме гледаше и се усмихваше по изключително особен начин. Когато повечето хора се усмихват, устните им се разтеглят настрани. Устните на тази жена бяха опънати нагоре и надолу и разкриваха всичките й предни зъби и венците. Венците й приличаха на сурово месо.

Винаги е стряскащо да забележиш, че някой те наблюдава, докато си мислиш, че си сам.

А и какво изобщо правеше тази чудата жена в нашата градина?

Забелязах, че носи малка черна шапка, а ръцете й бяха с ръкавици, които достигаха почти до лактите й.

Ръкавици! Тя носеше ръкавици!

Замръзнах.

— Имам подарък за теб — каза жената, все още взряна в мен, все още усмихната и с открити зъби и венци.

Не й отговорих.

— Слез от дървото, момченце, и ще ти дам най-прекрасния подарък, който някога си получавал. — Гласът й бе странно дрезгав. Имаше метално звучене, сякаш в гърлото й бе пълно с кабарчета.

Без да сваля очи от лицето ми, тя много бавно пъхна една от облечените си с ръкавици длани в чантата си и извади малка зелена змия, а после я вдигна, за да я видя.

— Питомна е — каза жената.

Змията започна да се увива около ръката й. Беше яркозелена на цвят.

— Ако слезеш, ще ти я дам.

„О, бабо — помислих си аз. — Помогни ми!“

Тогава се паникьосах. Хвърлих чука и се закатерих като маймуна нагоре по огромното дърво. Не спрях, докато не се качих възможно най-високо, където се спотаих разтреперан от страх. Вече не виждах жената. Деляха ни много слоеве листа.

Останах горе часове наред, почти без да помръдвам. Започна да се стъмва. Най-накрая чух баба да ме вика.

— Тук горе съм — провикнах се аз.

— Слизай веднага! — извика тя. — Време е за вечеря.

— Бабо, онази жена отиде ли си?

— Каква жена?

— Жената с черните ръкавици!

Отдолу долетя мълчание. Баба мълчеше, сякаш си бе глътнала езика от изумление.

— Бабо! — извиках пак. — Там ли е още?

— Не — отговори най-сетне баба ми. — Тръгнала си е. Аз съм тук, скъпи. Ще се погрижа за теб. Вече можеш да слезеш.

Слязох от дървото. Треперех. Баба ме прегърна.

— Видях вещица — казах аз.

— Влизай вътре. С мен ще си в безопасност.

Баба ме въведе в къщата и ми приготви чаша горещо какао с много захар.

— Разкажи ми всичко — каза тя.

Разказах й какво се случи.

Когато приключих, баба ми трепереше. Лицето й бе бяло като платно и забелязах, че поглежда към ръката с липсващия палец.

— Знаеш какво означава това, нали? — попита тя. — Означава, че наблизо живее вещица. От сега нататък ти забранявам да ходиш сам на училище.

— Възможно ли е тя да преследва точно мен? — попитах аз.

— Не. Съмнявам се. За тези създания всички деца са еднакви.

Едва ли ще се изненадате, че след този случай започнах много да внимавам за вещици. Ако случайно бях сам на улицата и видех срещу мен да приближава жена с ръкавици, бързо притичвах на отсрещния тротоар. А тъй като времето остана доста студено през целия месец, почти всички носеха ръкавици. Интересното обаче беше, че повече не срещнах жената със зелената змия.

Това беше първата вещица, която видях. Но не и последната.

Лятната ваканция

Великденската ваканция дойде и отмина и отново тръгнах на училище. С баба вече бяхме решили да прекараме лятната ваканция в Норвегия и всяка вечер говорехме почти само за това. Тя ни беше запазила по една каюта на кораб, пътуващ от Нюкасъл за Осло веднага след началото на ваканцията ми, а от Осло щеше да ме заведе на южния бряг близо до Арендал на едно място, където самата тя бе прекарвала летните си ваканции като дете, преди почти осемдесет години.

— По цял ден — разказваше баба — плавахме с брат ми с лодката с гребла. Целият бряг е осеян с малки безлюдни островчета. Изследвахме ги и скачахме в морето от гладките гранитни камъни, а понякога пускахме котва далеч от брега и ловяхме риба. Ако хванехме нещо, палехме огън на някое островче и пържехме рибата в тиган за обяд. На света няма по-вкусна риба от прясната треска.

— Каква стръв използвахте, бабо?

— Миди — отвърна тя. — В Норвегия всички използват миди за стръв. А ако не хванехме риба, варяхме мидите в тенджера и ги изяждахме.

— Вкусни ли са?

— Превъзходни. Ако се сварят в морска вода, стават крехки и солени.

— Какво друго правехте, бабо?

— Гребяхме навътре и махахме за поздрав на лодките за лов на скариди, които се прибираха към брега. Те спираха и ни даваха по шепа скариди. Току-що сварените скариди бяха още топли и ние сядахме в лодката, обелвахме ги и ги изяждахме. Най-вкусната част от тях е главата.

— Главата ли? — възкликнах аз.

— Всмукваш главата между зъбите си и изсмукваш вътрешността. Невероятно вкусно е. Двамата с теб ще правим всичко това през лятото, скъпи — обеща баба.

— Нямам търпение, бабо. Нямам търпение да тръгнем.

До лятната ваканция оставаха само три седмици, когато се случи нещо ужасно. Баба се разболя от пневмония. Стана й много лошо и в къщата дойде медицинска сестра, която да се грижи за нея. Лекарят ми обясни, че днес пневмонията вече не е опасно заболяване, защото имаме пеницилин, но когато човек е над осемдесетгодишен като баба ми, болестта е много тежка. Той каза, че в нейното състояние дори не смее да я закара в болница, затова баба остана в стаята си, а аз висях пред вратата, докато вкарваха вътре кислородни бутилки и други страховити неща.

— Може ли да вляза да я видя? — попитах аз.

— Не, миличък — отвърна сестрата. — Моментът не е подходящ.

Дебелата и весела жена на име госпожа Спринг, която по-рано всеки ден идваше да чисти къщата, също оставаше да преспива у дома. Госпожа Спринг се грижеше за мен и ми готвеше. Много я харесвах, но тя не можеше да стъпи и на малкия пръст на баба по разказване на приказки.

Една вечер, около десет дни по-късно, лекарят слезе на долния етаж и ми каза:

— Можеш да видиш баба си, но само за малко. Тя пита за теб.

Втурнах се нагоре по стълбите, влетях в спалнята на баба и се хвърлих в обятията й.

— Ето те и теб. Бъди по-внимателен с нея — предупреди ме сестрата.

— Ще се оправиш ли, бабо?

— Най-страшното мина — рече тя. — Скоро пак ще съм на крака.

— Наистина ли? — обърнах се аз към сестрата.

— О, да — усмихна се тя. — Баба ти ни каза, че трябва да се оправи, за да се грижи за теб.

Отново прегърнах баба.

— Не ми позволяват да пуша — каза тя. — Но само почакай да си тръгнат.

— Тя е жилава старица — рече сестрата. — До една седмица ще я вдигнем на крака.

Сестрата се оказа права. След седмица баба ми вече потропваше из къщата, подпряна на позлатения си бастун, и пречеше на госпожа Спринг да готви.

— Благодаря ви за помощта, госпожо Спринг — казваше тя, — но вече можете да се приберете у дома.

— О, не, не мога — отвръщаше госпожа Спринг. — Лекарят ме предупреди, че през следващите няколко дни не бива да се натоварвате.

Лекарят беше казал и нещо друго. Той хвърли бомбата, като заяви, че в никакъв случай не бива да рискуваме с пътуване до Норвегия това лято.

— Глупости! — извика баба. — Обещах му, че ще отидем!

— Твърде далеч е — възрази лекарят. — Прекалено опасно е. Но ще ви кажа какво можете да направите. Можете да заведете внука си в някой хубав хотел на южния бряг на Англия. Морският въздух ще ви се отрази добре.

— О, не! — възкликнах аз.

— Искаш ли баба ти да умре? — попита докторът.

— Не!

— Тогава тя не бива това лято да се отправя на дълги пътувания. Още не е достатъчно укрепнала. А и я накарай да спре с тези отвратителни черни пури.

Накрая лекарят успя да убеди баба за ваканцията, но не и за пурите. Запазихме си стаи в хотел „Блясък“ в известното крайморско градче Борнмът. Баба ми каза, че в Борнмът е пълно със стари хора като нея. Хиляди старци отивали да живеят там, след като се пенсионирали, защото въздухът бил толкова ободряващ и здравословен, че според тях удължавал живота им с няколко години.

— Вярно ли е това? — попитах аз.

— Не, разбира се — отвърна баба. — Това са пълни глупости. Но мисля, че този път трябва да послушаме лекаря.

Скоро след това с баба хванахме влака за Борнмът и се настанихме в хотел „Блясък“. Той представляваше огромна бяла сграда на брега и ми изглеждаше доста скучно място за лятната ваканция. Разполагах с отделна спалня, но една врата я свързваше със стаята на баба ми и двамата можехме да ходим един при друг, без да излизаме в коридора.

Преди да тръгнем за Борнмът, баба ми подари за утеха две бели мишки в малка клетка и аз, разбира се, ги взех със себе си. Тези мишки бяха страшно забавни. Кръстих ги Уилям и Мери и в хотела се заех да ги уча на номера. Първо ги научих да пропълзяват в ръкава на сакото ми и да излизат от яката ми. След това ги научих да се катерят по врата върху главата ми. Постигнах го, като поръсвах в косата си трохи от кекс.

Първата сутрин след пристигането ни, камериерката оправяше леглото ми, когато една от мишките подаде глава изпод чаршафите. Камериерката нададе писък и в стаята дотичаха десетина души, за да видят кого колят. Съобщиха за случилото се на управителя. Последва неприятна разправия в кабинета му, където бяхме той, аз и баба.

Управителят, който се казваше господин Стрингър, беше наежен мъж с черен фрак.

— Не мога да допусна мишки в хотела си, госпожо — обърна се той към баба ми.

— Как смеете да казвате това, след като скапаният ви хотел и бездруго е пълен с плъхове! — извика баба.

— Плъхове ли? — кресна господин Стрингър с мораво лице. — В този хотел няма плъхове.

— Видях един тази сутрин — настоя баба. — Тичаше по коридора към кухнята!

— Това не е вярно! — извика господин Стрингър.

— Най-добре е веднага да повикате някой да излови плъховете, преди да съм се обадила на Службата по хигиена. Сигурно по пода в кухнята пъплят мишки, гризат храната по рафтовете и скачат в супата!

— Не е вярно! — кресна господин Стрингър.

— Нищо чудно, че на закуска препечената ми филийка бе оръфана по краищата — продължи неумолимо баба. — Нищо чудно, че имаше отвратителен вкус. Ако не внимавате, хората от хигиенната инспекция ще наредят целият хотел да бъде затворен, преди всички да се разболеят от тиф.

— Не говорите сериозно, госпожо — каза господин Стрингър.

— По-сериозна не съм била през целия си живот — отвърна баба. — Ще позволите ли на внука ми да държи белите мишки в стаята си?

Управителят разбра, че е победен.

— Може ли да ви предложа един компромис, госпожо? — попита той. — Ще му разреша да ги държи в стаята си, стига да не ги пуска от клетката. Какво ще кажете?

— Това ни устройва напълно — рече баба, стана от стола и излезе тържествуващо от стаята, а аз я следвах по петите.

Няма как да дресираш мишки в клетка. Въпреки това не се осмелявах да ги пусна навън, защото камериерката непрекъснато ме шпионираше. Тя имаше ключ за стаята ми и нахълтваше по всяко време в опит да ме хване как съм извадил животинките от клетката. Камериерката заяви, че ако някоя мишка наруши правилата, портиерът ще я удави в кофа с вода.

Реших да потърся по-безопасно място, на което да продължа с дресировките. В огромния хотел все трябваше да има някоя празна стая. Сложих по една мишка в двата джоба на панталона си и слязох на приземния етаж, за да си потърся тайно местенце.

Приземният етаж на хотела бе лабиринт от общи помещения, всички с имена, изписани със златни букви на вратите. Минах през „Салон“, „Пушалня“, „Стая за игра на карти“, „Читалня“ и „Приемна“. Нито една от тях не беше празна. Тръгнах по голям дълъг коридор и в края му стигнах до „Бална зала“. Към нея водеше двукрила врата, а пред вратата имаше голям афиш, поставен на стойка. Там пишеше:

СРЕЩА НА КДБЖД

Ограничен достъп

Тази зала е резервирана за годишната среща

на

Кралското дружество за борба с жестокостта към децата

Двукрилата врата, водеща към залата, беше отворена. Надникнах вътре. Залата бе огромна. Имаше многобройни редове от столове, обърнати към подиум. Столовете бяха боядисани в златисто, а върху седалките бяха поставени малки червени възглавнички. Но наоколо нямаше жива душа.

Промъкнах се предпазливо в залата. Какво прекрасно тайно и тихо място. Срещата на Кралското дружество за борба с жестокостта към децата сигурно се бе провела по-рано през деня и всички вече си бяха отишли. Дори да не беше така, дори внезапно да дойдеха, тези прекрасни мили хора щяха да погледнат благосклонно на млад дресьор на мишки, зает с усърдна работа.

В дъното на залата се намираше голям сгъваем параван с изрисувани китайски дракони. Реших за всеки случай да проведа тренировката зад него. Ни най-малко не се страхувах от хората от Дружеството за борба с жестокостта към децата, но бе напълно възможно господин Стрингър, управителят, да надникне в залата. Ако това се случеше и той видеше мишките, горките те за нула време щяха да се озоват в кофата с вода на портиера.

Промъкнах се на пръсти до дъното на залата и се настаних на дебелия зелен килим зад паравана. Мястото беше великолепно! Идеално за дресура на мишки! Извадих Уилям и Мери от джобовете си, а те седнаха до мен на килима кротко и възпитано.

Днес щях да ги науча да ходят по въже. Никак не е трудно да превърнеш интелигентна мишка в забележителен акробат, ако знаеш как точно да подходиш. Първо ви трябва канап. Имах в себе си. След това се нуждаете от парче вкусен сладкиш. Курабийките със стафиди са любимата храна на белите мишки. Обожават ги. Имах курабийка със стафиди, която бях пъхнал в джоба си, докато с баба пиехме чай предишния ден.

И така, ето какво трябва да направите. Опъвате канапа здраво с две ръце, но в началото опънатата част трябва да е само 7–8 сантиметра. Поставяте мишката върху дясната си ръка и парченце курабийка върху лявата. Така мишката ще се намира само на 7 сантиметра от трохите. Ще може да ги види и подуши. Мустаците й ще потръпнат от вълнение. Ще може почти да стигне до курабийката, ако се наведе напред, но не съвсем. Трябва само да направи две крачки по канапа, за да се докопа до вкусната храна. Мишката тръгва напред, поставя едната си лапичка на въженцето, после другата. Ако има добро чувство за равновесие, а повечето мишки го имат, ще прекоси лесно канапа. Започнах с Уилям. Той мина по канапа, без да се поколебае. Оставих го да си гризне от курабийката, колкото да засиля апетита му. След това го поставих обратно върху дясната си ръка.

Този път отпуснах канапа. Направих го дълъг около 15 сантиметра. Уилям знаеше какво да направи. С изключителен баланс той пропълзя по канапа и стигна до курабийката. Възнаградих го, като му позволих да си гризне от нея.

Малко след това Уилям преминаваше по дългото 60 сантиметра опънато въже (или по-скоро опънат канап) от едната ми ръка до другата, за да стигне до курабийката. Гледката беше прекрасна. Той страшно се забавляваше. Държах канапа ниско над килима, за да не падне от високо, ако загубеше равновесие. Но той така и не падна. Уилям очевидно имаше акробатична дарба и беше удивително добър в ходенето по въже.

След това дойде редът на Мери. Оставих Уилям на килима до себе си и го възнаградих с още няколко трохи и една стафида. Започнах същото упражнение с Мери. Разбирате ли, голямата ми амбиция, мечтата на мечтите ми, беше един ден да имам свой собствен „Цирк на белите мишки“. Щях да имам малка сцена с червени завеси, а когато завесата се вдигнеше, публиката щеше да види как световноизвестните ми мишки ходят по въже, люлеят се на трапец, правят салта във въздуха, подскачат на трамплин и куп други неща. Щях да дресирам белите мишки да яздят бели плъхове, а плъховете щяха да препускат страховито по сцената.

Вече започвах да си представям как ще пътувам в първа класа по целия свят с прочутия си „Цирк на белите мишки“ и ще изнасям представления пред кралските особи в Европа.

По средата на тренировката на Мери внезапно чух гласове пред вратата на балната зала. Звуците станаха по-силни. Заля ме вълна от бърборене, извиращо от множество гърла. Разпознах гласа на ужасния управител на хотела, господин Стрингър.

„Помощ“, помислих си.

Слава богу, че седях зад огромния параван.

Спотаих се зад него и надникнах през пролуката между две от сгъваемите части на паравана. Виждах залата надлъж и нашир, без никой да ме забелязва.

— Е, дами, сигурен съм, че тук ще се чувствате добре — казваше господин Стрингър. След това той влезе тържествено през двукрилата врата, облечен с черния си фрак и подканящ с разперени ръце голяма група жени да влязат навътре. — Ако имате нужда от нещо, не се колебайте да ме повикате — продължи той. — Ще ви сервираме чай на Слънчевата тераса след края на събранието. — При тези думи господин Стрингър се поклони и се изниза от залата, а множеството жени от Кралското дружество за борба с жестокостта към децата започнаха да влизат.

Те носеха хубави дрехи и всички бяха с шапки.

Събранието

След като управителят си тръгна, вече не се притеснявах толкова. Какво по-хубаво от това, да си затворен в стая, пълна с прекрасни дами? Ако ме заговореха, можех дори да им предложа да изнесат лекция против жестокостта към децата в моето училище. Това определено щеше да ни е от полза.

Жените влизаха и бърбореха неуморно. Започнаха да обикалят и да си избират места и се чуваха всякакви реплики от рода на: „Мили, скъпа, седни до мен“ и „О, привет, Беатрис! Не сме се виждали от миналото събрание! Роклята ти е прекрасна!“.

Реших да стоя зад паравана и да оставя дамите да започнат със срещата си, а аз да продължа с тренировките, но ги погледах още малко, докато се настаняваха. Колко ли бяха на брой? Стори ми се, че са около двеста. Задните редове се напълниха първи. Сякаш всички искаха да седнат възможно най-далеч от подиума.

В средата на последния ред седеше жена с малка зелена шапчица на главата, която непрекъснато се чешеше по врата. Не преставаше да се дращи. Не можех да откъсна очи от начина, по който пръстите й чешеха косата в основата на врата. Ако знаеше, че някой я гледа отзад, съм сигурен, че щеше да се засрами. Зачудих се дали няма пърхот.

Изведнъж забелязах, че жената до нея също се чеше!

Както и нейната съседка!

И жената до съседката!

Всички се чешеха. Дращеха като обезумели косата в основата на вратовете си.

Да не би да имаха бълхи в косите си?

По-скоро имаха въшки.

На един мой съученик на име Аштън му намериха въшки миналия срок и медицинската сестра го накара да си натопи цялата глава в терпентин. Това наистина умори гнидите, но едва не умори и Аштън. Половината кожа на скалпа му се обели.

Не можех да откъсна очи от чешещите се жени. Винаги е забавно да хванеш някого да върши нещо непристойно, докато си мисли, че никой не го гледа. Да си бърка в носа, например, или да си чеше дупето. Чесането на косата е почти също толкова грозно, особено ако продължава дълго време.

Реших, че сигурно имат въшки.

И тогава се случи нещо удивително. Видях как една от жените пъха пръсти под косата си, косата й — цялата коса — се повдигна нагоре наведнъж, а дланта й се плъзна под нея и продължи да чеше!

Жената носеше перука! Носеше и ръкавици!

Огледах набързо и останалата част от публиката, която вече беше заела местата си. Всички до една носеха ръкавици!

Кръвта ми се смрази. Разтреперих се целият. Огледах се трескаво за някоя задна врата, през която да избягам. Но врата нямаше.

Дали да изскоча иззад паравана и да се стрелна към двукрилата врата?

Тя беше вече затворена и видях, че пред нея е застанала жена. Тя се бе навела напред и омотаваше метална верига около дръжките.

Казах си да стоя мирно. Никой още не те е видял. Нямат никакво основание да дойдат и да надникнат зад паравана. Но само при едно погрешно мръдване, едно покашляне, кихане или подсмъркване, при най-малкия звук и щеше да ме погне не една вещица, а двеста!

В този миг мисля, че припаднах. Ситуацията ми дойде твърде много. Но ми се струва, че съм бил в безсъзнание не повече от няколко секунди и когато се свестих, лежах на килима, слава богу, все още зад паравана. В залата бе настъпила пълна тишина.

Надигнах се замаян на колене и отново надзърнах през пролуката в паравана.

Изпържи се като мекица

Всички жени, всъщност всички вещици, седяха неподвижно на столовете си и се взираха втренчено в някого, който внезапно се появи на подиума. Това беше друга жена.

Първото, което ми направи впечатление у нея, бе ръстът й. Тя беше изключително дребна, висока не повече от 1,40 м. Изглеждаше доста млада. Предположих, че е на двайсет и пет или двайсет и шест години и беше много красива. Носеше елегантна дълга черна рокля, стигаща до земята, и черни ръкавици до лактите. За разлика от останалите жени, тя нямаше шапка.

Младата жена изобщо не приличаше на вещица, но нямаше как да не е, иначе какво правеше на подиума? А и защо, за бога, всички вещици се взираха в нея със смесица от възхищение, страхопочитание и ужас?

Младата жена на подиума вдигна много бавно длани към лицето си. Облечените в ръкавици пръсти откачиха нещо зад ушите й и тогава… тогава тя хвана бузите си и отлепи лицето си! Красивото лице, което бях видял, остана в ръцете й!

Беше маска!

Щом свали маската, тя се обърна настрани и я постави внимателно върху малка масичка, а после се обърна с лице към нас и аз едва не изпищях.

Лицето й бе най-страховитото и ужасяващо нещо, което бях виждал някога. Само при вида му се разтреперих целият. Беше толкова съсухрено и сбръчкано, толкова спаружено и набраздено, сякаш бе киснало в оцет. Гледката беше страшна и отблъскваща. В нея имаше нещо ужасно нередно, нещо гнусно, разложено и гнило. Като че ли съвсем буквално се разлагаше по краищата, а около устата и бузите видях как кожата е обсипана с язви и проядена от червеи, сякаш вътре се бяха загнездили ларви.

Понякога, когато нещо е толкова страховито, то сякаш те хипнотизира и не можеш да свалиш очи от него. Точно така се чувствах аз. Бях вцепенен. Бях се вкаменил. Не можех да откъсна поглед от ужаса, който предизвикваха чертите на тази жена. Но това не бе всичко. Очите й проблясваха като на змия, докато оглеждаше публиката.

Естествено, веднага разбрах, че това е не друг, а самата Върховна вещица. Разбрах и защо носеше маска. С истинското си лице тя никога не би могла да се покаже на улицата, да не говорим да отиде в хотел. Всеки, който я видеше, щеше да избяга с писъци.

— Вратата! — кресна Върховната вещица с глас, който изпълни залата и отекна от стените. — Заключихте ли вратата с вериги?

— Вратата е заключена, Ваше Върховенство — отговори глас от публиката.

Искрящите змийски очи, разположени толкова дълбоко в страховитото, разлагащо се, проядено от червеи лице, се взираха свирепо, без да мигат, във вещиците, седнали пред нея.

— Можете да ссвалите ръкавиците си! — извика тя.

Забелязах, че гласът й имаше същото металическо звучене като гласа на вещицата, която видях под дървото, само че беше много по-мощен и далеч по-дрезгав. Освен това ехтеше.

Всички в залата започнаха да свалят ръкавиците си. Наблюдавах дланите на жените на последния ред. Чаках с нетърпение да видя как изглеждат пръстите им и дали баба ми бе права. Ах!… Да!… Вече виждах няколко длани! Виждах кафявите животински нокти, извити над върховете на пръстите! Ноктите бяха дълги около 5 сантиметра и със заострени краища!

— Ссвалете обувките си! — изкряска Върховната вещица.

Из залата се разнесоха въздишки на облекчение, докато вещиците изхлузваха тесните си обувки с високи токчета и под столовете зърнах няколко чифта крака, обути в чорапи, които бяха квадратни и нямаха никакви пръсти. Стъпалата бяха отвратителни — сякаш някой бе отрязал пръстите с нож.

— Ссвалете перруките! — изсъска Върховната вещица.

Тя говореше по особен начин. Долавях чуждестранен акцент, който звучеше някак си дрезгаво и носово, а освен това като че ли имаше трудности с произнасянето на буквата „р“. Също така произнасяше по странен начин буквата „с“. Обръщаше я в устата си като парче гореща свинска кожа, преди да я изплюе.

— Ссвалете перруките си и охладете разранените си скалпове! — извика тя и сред публиката се разнесе още една облекчена въздишка, всички вещици вдигнаха ръце към главите си и перуките (с шапките върху тях) бяха свалени.

Сега виждах пред себе си дълги редове от плешиви женски глави, море от голи скалпове — червени и разранени от триенето на перуките. Не мога да ви опиша колко ужасно изглеждаха, а гледката бе още по-гротескна, тъй като телата под страшните разранени плешиви глави бяха облечени в хубави модни дрехи. Гледката бе нелепа. Всичко изглеждаше неестествено.

О, Боже, помислих си аз. Помощ! Смили се над мен, Боже! Тези отвратителни плешиви жени убиват деца, а аз съм заклещен в една стая с тях и не мога да избягам!

В този миг ме споходи нова, още по-ужасяваща мисъл. Баба ми бе казала, че със специалните си ноздри те могат да надушат дете в непрогледна нощ в другия край на улицата. Досега баба се бе оказала права за всичко. Затова ми се струваше почти сигурно, че някоя от вещиците на последния ред ще ме надуши всеки момент и крясъкът „Кучешко ако!“ ще отекне из залата, а аз ще се окажа приклещен в ъгъла като плъх.

Коленичих на килима зад паравана и едва се осмелявах да дишам.

Тогава изведнъж си спомних друг важен факт, който баба ми бе казала. „Колкото си по-мръсен, толкова по-трудно ще те надушат вещиците.“

Кога за последно се бях къпал?

Преди доста време. В хотела разполагах със собствена стая и баба не се занимаваше с подобни дреболии. Като се замислех, като че ли не се бях къпал, откакто пристигнахме.

Кога за последно си бях измил ръцете и лицето?

Тази сутрин със сигурност не бях. Нито пък вчера.

Погледнах към дланите си. Те бяха покрити с мръсотия, кал и кой знае какво още.

Може би все пак имах някакви шансове. Зловонните вълни нямаше как да преминат през цялата тази мръсотия.

— Вещици от Анклия! — провикна се Върховната вещица. Забелязах, че тя самата не си бе свалила перуката, нито ръкавиците и обувките. — Вещици от Анклия! — викна тя.

Публиката се размърда неспокойно и всички изправиха гърбове.

— Нещасстни вещици! Безполезни, мързеливи вещици! Мекушави лентяи! Вие сте сбиррщина от непотребни черрвеи!

Публиката потрепери. Очевидно Върховната вещица беше в ужасно настроение и те го виждаха. Имах чувството, че скоро ще се случи нещо страшно.

— Закуссвам тази сутрин, поглеждам през прозореца и какво виждам? Виждам отврратителна гледка! Виждам стотици, не, хиляди гнуссни деца да играят в пясъка. Убиха ми апетита! Защо не сте се отъррвали от тях? — изкрещя тя. — Защо не сте изтрребили всички тези мрръсни вонящи деца?

При всяка дума, която изричаше, от устата й изхвърчаха сини пръски слюнка като малки куршуми.

— Питам ви защо? — кресна тя.

Никой не отговори на въпроса й.

— Децата вонят! Осмъррдяват целия свят! Не исскаме никакви деца наоколо!

Плешивите глави в публиката закимаха енергично.

— По едно дете на седмица не е досстатъчно! — извика Върховната вещица. — Само на това ли сте способни?

— Ще се постараем повече — промърмориха вещиците. — Ще се постараем много повече.

— Старанието не е досстатъчно! — кресна им Върховната вещица. — Искам въррховни ррезултати! Ето и заповедите ми! Заповядвам ви всяко дете в тази стррана да бъде смачкано, сдъвкано, изпържено и изличено, преди да дойда на посещение другата година по това време! Ясна ли съм?

Публиката ахна изумено. Видях как вещиците се споглеждат с притеснени изражения. Чух и как една вещица в края на първия ред казва:

— Всичките ли? Невъзможно е да ги изтребим всичките!

Върховната вещица се обърна рязко, сякаш някой я бе боднал с шиш в задника.

— Кой се обади? — сопна се тя. — Кой се оссмелява да сспори с мен? Ти беше, нали? — Тя посочи с острия си като игла, облечен в ръкавица пръст към вещицата, която й бе отговорила.

— Не исках да кажа това, Ваше Върховенство! — изписка вещицата. — Не исках да споря с вас! Говорех на себе си.

— Ти се осмели да ми прротиворечиш! — изкрещя Върховната вещица.

— Просто си говорех сама! — изплака окаяната вещица. — Кълна се, Ваше Върховенство! — започна да трепери от страх тя.

Върховната вещица пристъпи бързо напред и заговори отново с глас, от който кръвта ми се смрази.

— Щом глупавата вещица ми отговаря, ще трябва да я изгоря на клада! — кресна тя.

— Не, не! — започна да я умолява вещицата на първия ред.

Върховната вещица продължи:

— Глупавата вещица без ум, ще се пече като самун!

— Спасете ме! — извика злочестата вещица от първия ред.

Върховната вещица не й обърна внимание и отново проговори:

— Щом смееш да ми възразиш, на огън бавен ще гориш!

— Простете ми, Ваше Върховенство! — изплака нещастната обвиняема. — Направих го, без да искам!

Но Върховната вещица продължи безмилостно да декламира:

— Вещица, която ми противоречи, скоро в казан ще се свари!

Миг по-късно от очите на Върховната вещица лумнаха искри, които приличаха на миниатюрни, нагорещени до бяло метални стърготини, и полетяха към вещицата, осмелила се да си отвори устата. Видях как искрите се забиха в нея и тя нададе зловещ вой, обгърната от облак дим. Залата се изпълни с мириса на прегоряло месо.

Никой не помръдна. Също като мен, и вещиците наблюдаваха пушека, а когато той се разсея, столът беше празен. Зърнах малко бяло облаче да се издига нагоре и да излиза през прозореца.

Публиката въздъхна шумно.

Върховната вещица огледа свирепо залата.

— Надявам се, че днес никой повече няма да ме ядоссва — заяви тя.

Настъпи мъртвешка тишина.

— Изпържи се като мекица — добави Върховната вещица. — Сварри се като морков. Никога повече няма да я видите. А сега да се залавяме за работа.

Формула 86 със забавено действие

— Децата са отврратителни! — изкрещя Върховната вещица. — Ще ги изтрребим до крак! Ще ги изличим от лицето на земята! Ще ги изхвъррлим на боклука!

— Да, да — започна да скандира публиката. — Да ги изтребим! Да ги изличим от лицето на земята! Да ги изхвърлим на боклука!

— Децата са мръссни и зловонни! — прокънтя гласът на Върховната вещица.

— Така е! Така е! — отвърнаха в един глас английските вещици. — Те са мръсни и зловонни!

— Децата са мъррляви и миризливи! — изкрещя Върховната вещица.

— Мърляви и миризливи! — завика публиката все по-разпалено.

— Децата вонят на кучешко ако! — изсъска Върховната вещица.

— Ааако! — отвърна публиката. — Ааако! Ааако!

— Децата са по-вонящи от кучешко ако! — изкрещя зловещо Върховната вещица. — В сравнение с тях кучешките изпрражнения мирришат на теменужки и рози!

— Теменужки и рози! — скандираха вещиците. Те пляскаха с ръце и приветстваха почти всяка дума, изречена от подиума. Говорителката явно напълно ги бе омагьосала.

— Дори от разговорите за деца ми се повдига! — извика Върховната вещица. — Поврръща ми се дори само като си помиссля за тях! Дайте ми леген!

Върховната вещица замълча и огледа възторжените лица на множеството, събрало се пред нея. Те чакаха, искаха още.

— Така! — изкряска Върховната вещица. — Имам план! Имам въррховен план как да се отъррвем от всички деца в цяла Анклия.

Вещиците ахнаха. Зяпнаха. Започнаха да се споглеждат с жестоки нетърпеливи усмивки.

— Да — прогърмя гласът на Върховната вещица. — Ще ги хванем, ще ги смажем, ще накарраме всички малки хулиганчета в Анклия да изчезнат само с едно замахване!

— Урааа! — извикаха вещиците и запляскаха с ръце. — Великолепна сте, Ваше Върховенство! Фантастична сте!

— Млъкнете и слушайте! — сопна се Върховната вещица. — Чуйте ме много внимателно и гледайте да не се провалите!

Жените в публиката се наведоха напред, нетърпеливи да чуят как да направят необходимата магия.

— Всички вие — заяви гръмко Върховната вещица — незабавно ще се върнете по родните си гррадове и ще напуснете рработа. Напуснете! Подайте си оставките! Пенссионирайте се!

— Ще го направим! — извикаха вещиците. — Ще напуснем работа!

— А след като напусснете работа — продължи Върховната вещица, — ще купите… — Тя замълча.

— Какво да купим? — попитаха вкупом вещиците. — Кажете ни, о, Премъдра, какво трябва да купим?

— Магазини за бонбони! — извика Върховната вещица.

— Магазини за бонбони! — извика публиката. — Ще купим магазини за бонбони! Какъв безпощаден ум имате!

— Всяка от вас ще си купи магазин за бонбони. Ще купите най-хубавите и уважавани ссладкарници в Анклия.

— Да! Така ще направим! — Ужасните им гласове звучаха като хор от многобройни зъболекарски машинки, пуснати едновременно.

— Не искам схлупени евтини павилиони за весстници, цигарри и бонбони! — извика Върховната вещица. — Исскам да вземете само най-добрите магазини, пълни от горе до долу с безбррой сладки бонбони и вкусни шоколади!

— Най-добрите! — извикаха в отговор вещиците. — Ще купим най-добрите магазини за бонбони!

— Няма да ви е трудно, защото ще прредложите четири пъти по-висока цена, отколкото стрруват магазините, а никой няма да откаже подобна оферрта! Парите не представляват проблем за вещиците, както добре знаете. Донессох със себе си шест сандъка, натъпкани догоре с нови-новенички анклийски банкноти. И всички те — добави тя с демонична усмивка, — всички те са домашно прроизводство.

Вещиците в публиката се ухилиха доволно на шегата.

В същия миг една глупава вещица, която толкова се развълнува при мисълта, че ще има собствен магазин за бонбони, скочи и извика:

— Децата ще се стичат в магазина ми и аз ще им давам отровни бонбони и шоколади и ще ги изтребя като невестулки!

Изведнъж в залата настъпи пълна тишина. Видях как дребното телце на Върховната вещица застина, а после се напрегна гневно.

— Кой се обади? — кресна зловещо тя. — Ти, безмозъчна гъсска такава! Не се ли сещаш, че ако тръгнеш да трровиш деца, ще те хванат за нула врреме? През живота си не съм чувала по-голяма глупост от усстата на вещица!

Цялата публика се сниши и разтрепери. Убеден съм, че и те като мен си помислиха, че страховитите нажежени искри до бяло ще се разхвърчат отново.

Интересно обаче, това не се случи.

— Щом ви идват само подобни умопомррачително глупави идеи — прогърмя гласът на Върховната вещица, — нищо чудно, че Анклия още гъмжи от прроклети деца!

Отново настъпи тишина. Върховната вещица изгледа кръвнишки вещиците в публиката и им изкрещя:

— Нима не знаете, че вещиците работят само с магия?

— Знаем, Ваше Върховенство! — отвърнаха всички в един глас. — Знаем, разбира се!

Върховната вещица потри костеливите си ръце, облечени в ръкавици, една в друга и кресна:

— Значи вссяка от вас ще се сдобие с великолепен магазин за бонбони! След това вссяка от вас ще закачи на витррината обявление, в което да пише, че на опрределена дата ще направите търржествено откриване с безплатни бонбони и шоколади за вссяко дете!

— Това ще накара малките алчни зверчета да се стекат в магазина — извика публиката. — Ще се бият, за да влязат през вратите!

— След това — продължи Върховната вещица — ще се приготвите за търржественото откриване, като напълните вссеки бонбон в магазина с моята най-нова неверроятна магическа форрмула! Тя се казва Формула 86 със забавено действие за създаване на мишки!

— Отвара за създаване на мишки със забавено действие! — започнаха да скандират вещиците. — Тя отново успя! Нейно Върховенство е забъркала поредната великолепна отвара за унищожаване на деца! Как да я приготвим, о, Премъдра?

— Имайте търрпение — отвърна Върховната вещица. — Първо ще ви обясня как работи моята Формула 86 със забавено действие за създаване на мишки. Слушайте внимателно!

— Слушаме! — извикаха вещиците от публиката, които вече скачаха нагоре-надолу по столовете си от вълнение.

— Отваррата със забавено действие е зелена течност — обясни Върховната вещица. — Една капка във вссеки бонбон ще е напълно достатъчна. Ето какво ще стане:

Детето изяжда шоколадов бонбон с отваррата за създаване на мишки…

Детето се прибирра вкъщи и се чувсства добре…

Ляга си и се чувсства добре…

Детето се събужда на сутрринта и още си е добре…

Детето отива на училище и все още се чувсства добре…

— Нали се сещате, че формулата е със забавено дейсствие и още не дейсства.

— Разбираме, о, Премъдра! — извика публиката. — Но кога започва да действа?

— Дейсствието й започва точно в девет часа, когато детето пристига на училище! — извика Върховната вещица тържествуващо. — Детето пристига на училище. Отварата за създаване на мишки започва да дейсства незабавно. Детето започва да се ссмалява. Всичко става точно за двайсет и шесст секунди. След двайсет и шесст секунди детето вече не е дете, а мишка!

— Мишка! — извикаха вещиците. — Каква безпощадна идея!

— Классните стаи ще загъмжат от мишки! — изкрещя Върховната вещица. — Във вссички училища в Анклия ще настане хаос и паника! Учителите ще заподсскачат от ужас! Учителките ще се покатеррят по бюрата, ще стиснат полите си и ще кррещят „Помощ, помощ, помощ!“.

— Да! Да! — завика публиката.

— И какво ще се случи след това във вссяко училище?

— Кажете ни — изкрещя публиката. — Кажете ни, о, Премъдра!

Върховната вещица източи жилавия си врат и се ухили, като разкри два реда остри синкави зъби. Тя повиши тон още повече и извика:

— Ще извадят капаните за мишки!

— Капаните за мишки — викнаха вещиците.

— И сиррене! — кресна Върховната вещица. — Учителите ще се спуснат да извадят капаните за мишки, ще поставят сирене за прримамка и ще ги разпрръснат из цялото училище! Мишките ще се втуррнат към сиренцето! Капаните ще щракнат! Из цялото училище ще защракат капани и главите на мишките ще се търркулнат по пода като топчета! Щракане на капани ще огласся всяко училище из цяла Анклия!

В този миг противната стара Върховна вещица подхвана някакъв вещерски танц, при който подскачаше по подиума, тропаше с крака и пляскаше с ръце.

Публиката й заприглася, затропа с крака и запляска с ръце. Вдигаха такъв шум, и си помислих, че господин Стрингър ще ги чуе и ще дойде да тропа по вратата. Но това не се случи.

И тогава над целия шум се извиси гласът на Върховната вещица, която подхвана страховита злорада песен:

Долу децата!

Да ги изличим от лицето на земята!

Костите им да сварим, кожата да прогорим!

Ще ги смажем, ще ги избием,

ще ги хванем, ще ги затрием!

Ще се гърчат,

ще се мятат и ще лазят по земята!

Магически бонбони ще им поднесем!

А те ще викнат: „Да ги изядем!“.

Ще ги засипем с лакомства милиони!

И ще ги проводим с пълен джоб бонбони.

А на сутринта глупците малки

към училище ще тръгнат с книжки и писалки.

Едно от тях пребледнява юнашки

и крещи: „Хей, вижте, аз имам опашка!“.

Момченцето до него се провиква:

„Помощ! Козина ми никне!“.

Друг отнякъде надига глас:

„Как ще влезем с мустаци в клас?“.

Високо момченце писък надава:

„Смалявам се, какво ми става?“.

И изведнъж на всички деца

им порастват малки черни крачка.

Хукват те напосоки с подскоци,

защото децата са вече МИШОЦИ!

Мишки заливат всички училища,

а учителите крещят:

„Какви са тези страшилища?“.

По бюрата скачат ужасените учители

и пищят „Вън, гнусни вредители!“.

Провикват се: „Капаните давайте!

И сиренето не забравяйте!“.

Залагат капаните и всеки от тях

се отваря зловещо трак-трак.

Мишките влизат, решетките тропват,

вратичките с мощни пружини се хлопват.

Какъв приятен за ушите ни шум!

Вещиците обичат металния звън!

По коридора мъртви мишки осейват земята

на големи купове чак до вратата.

Учители претърсват двора огромен,

но от децата няма и помен!

Започват да се вайкат: „Какво става сега?

Къде изчезнаха всички деца?

Девет и трийсет е, къде са се запилели?

Не може всички заедно да са закъснели!“.

Учителите се чудят какво ли да правят.

Някои книги зачитат със старание.

А един-двама си намират занимание

мишките да пометат с метла и лопата в ръка.

И ВСИЧКИ ВЕЩИЦИ ВКУПОМ ВИКВАТ „УРА“.

Рецептата

Надявам се да не сте забравили, че докато всичко това се случваше, аз още стоях на четири крака зад паравана и надничах с едно око през пролуката. Не знам откога точно стоях там, но ми се струваше, че е минала цяла вечност. Най-лошото беше, че не можех дори да се изкашлям или да издам какъвто и да било звук, защото, ако го направех, с мен щеше да е свършено. А и през цялото време бях обзет от ужас, че някоя от вещиците на последния ред ще ме надуши със специалните си ноздри.

Единствената ми надежда сякаш беше фактът, че не се бях къпал от няколко дни. Както и безкрайното вълнение, ръкопляскане и викове в залата. Вещиците бяха напълно погълнати от Върховната вещица на подиума и страхотния й план за изтребването на всички деца в Англия. Те определено не душеха из залата за присъствието на дете. Дори в най-смелите си мечти (ако вещиците изобщо мечтаеха) това изобщо не би им хрумнало. Стоях неподвижно и се молех наум.

Ужасяващата злорада песен на Върховната вещица свърши, а публиката ръкопляскаше обезумяло и крещеше:

— Великолепно! Невероятно! Удивително! Гениална сте, о, Премъдра! Тази отвара със забавено действие е страхотна! Ще пожъне успех! А най-прекрасното е, че именно учителите ще изтребят гнусните деца! Никога няма да ни хванат!

— Вещиците никога не ги хващат! — изсъска Върховната вещица. — А сега внимание! Слушайте внимателно какво трябва да напрравите, за да прриготвите Формула осемдесет и шест със забавено действие за създаване на мишки!

Внезапно публиката ахна. Последваха глъчка, крясъци и писъци и много вещици скочиха, започнаха да сочат към подиума и закрещяха:

— Мишки! Мишки! Мишки! Тя дори ни показа как става! Най-умната на света превърна две деца в мишки, ето ги там!

Погледнах към подиума. Там наистина имаше мишки, две мишки, които пълзяха край полите на Върховната вещица.

Но това не бяха полски или дървесни мишки. Бяха бели мишки! Веднага познах, че това са моите Уилям и Мери!

— Мишки! — закрещя публиката. — Нашата водачка накара мишките да се появят от нищото! Грабвайте капаните! Донесете сирене!

Върховната вещица погледна към пода и се взря озадачено в Уилям и Мери. После се наведе, разгледа ги отблизо, изправи се и кресна:

— Тишина!

Публиката се смълча и седна.

— Тези мишки нямат нищо общо с мен! — изкрещя тя. — Тези мишки са домашни! Очевидно са на някое прротивно дете от хотела! Със сигурносст е момче, защото момичетата не гледат мишки като домашни любимци!

— Момче! — викнаха вещиците. — Противно мръсно малко момче! Ще го отмъкнем! Ще го разпердушиним! Ще изядем вътрешностите му за закуска!

— Тишина! — извика Върховната вещица и вдигна ръце. — Знаете добре, че не бива да прривличате внимание към себе си, докато сте в хотела! На всяка цена ще се отъррвем от този малък миризлив сополанко, но трябва да го напрравим възможно най-незабележимо, защото не сме ли вссички ние почтени дами от Кралското дружесство за боррба с жестокостта към децата?

— Какво предлагате, о, Премъдра? — извикаха те. — Как да се отървем от този малък боклук?

„Говорят за мен“, помислих си аз. Тези жени всъщност обсъждаха как да ме убият. Изпотих се.

— Не е важно кой точно е той — заяви Върховната вещица. — Осставете това на мен. Аз ще надуша дирите му, ще го превърна в скумрия и ще дам да го сготвят за вечерря.

— Браво! — извикаха вещиците. — Отрежете му главата и опашката и го изпържете в горещо олио!

Сигурно си представяте колко се притесних. Уилям и Мери още обикаляха по подиума и видях как Върховната вещица изрита със замах Уилям. Прицели се в него с върха на пръстите си и го изпрати във въздуха. Повтори същото и с Мери. Ритникът й бе невероятен. От нея би излязъл страхотен футболист. И двете мишки се блъснаха в стената и няколко секунди лежаха зашеметени. След това се изправиха на крака и офейкаха.

— Внимание, вссички! — крещеше Върховната вещица. — Сега ще ви дам рецептата за прриготвяне на Формула осемдесет и шест със забавено действие за създаване на мишки! Извадете си листове и моливи.

Вещиците в залата отвориха чантите си и извадиха тетрадки.

— Дайте ни рецептата, о, Премъдра! — извика нетърпеливо публиката. — Разкрийте ни тайната.

— Първо трябваше да открия нещо, което бъррзо да смалява децата.

— И какво е то? — попитаха присъстващите.

— Това беше лессно — каза Върховната вещица. — Ако искате да смалите едно дете, просто тррябва да го погледнете през обратния край на телескоп.

— Тя е невероятна! — извика публиката. — Кой би се сетил за подобно нещо?

— Значи вземате обратния край на телескоп и го сваррявате, докато омекне.

— Колко време отнема? — попитаха вещиците.

— Трябва да се варри двайсет и четирри часа — отвърна Върховната вещица. — А през това врреме трябва да съберрете точно четирийсет и пет кафяви мишки, да им отррежете опашките и да ги изпърржите в масло за косса, докато станат хррупкави.

— А какво да правим с мишките, чиито опашки сме взели? — попита публиката.

— Сложете ги да къкрят в сок от жаби за един час. Но внимавайте. Това е лессната част от рецептата. Най-тррудно е в отварата да се сложи нещо, което наистина ще има забавено дейсствие, нещо, което децата да изядат в определен ден, но което да започне да им дейсства чак в девет часа на следващата сутрин, когато присстигнат на училище.

— Какво измислихте, о, Премъдра? Кажете ни голямата тайна!

— Тайната — заяви тържествуващо Върховната вещица — е будилник!

— Будилник! Вие сте истински гений!

— Естесствено — отвърна Върховната вещица. — Ако навиете часовника предишния ден, той ще иззвъни точно в девет часса.

— Но ще са ни нужни пет милиона будилници! — извика публиката. — Ще ни трябва по един за всяко дете!

— Идиотки — кресна им Върховната вещица. — Ако ви се дояде пърржола, няма да сготвите цяла крава! Същото е и с будилниците. Един будилник е досстатъчен за хиляда деца. Ето какво ще направите. Ще нагласите часовника да звънне в девет часса сутринта на дрругия ден. След това го слагате да се пече във фуррната, докато стане хрупкав и крехък. Записсвате ли си?

— Да, Ваше Върховенство! — извикаха в отговор вещиците.

— После вземате сварения телескоп, опърржените миши опашки, сварените мишки и слагате всичко заедно в голяма купа. След това ги разбивате с миксер на най-високата скоррост. Така ще получите хубава гладка смес. Докато все още разбивате с миксерра, добавете жълтъка от едно яйце от грухтил.

— Яйце от грухтил! — извикаха вещиците. — Ще го намерим!

На фона на цялата глъчка чух как една вещица на последния ред казва на съседката си:

— Малко ми омръзна да се катеря по дърветата за яйца. Проклетите грухтили обикновено гнездят много високо.

— Добавяте яйцето — продължи Върховната вещица — и една след дрруга добавяте следните съставки: нокът от ракотрошач, клюн от бърборивче, хобот от пискун и език от кучекотка. Убедена съм, че няма да ви е трудно да намерите тези съставки.

— Никаква трудност! — викнаха вещиците в един глас. — Ще прободем бърборивчето, ще хванем в капан ракотрошача, ще застреляме пискуна и ще заловим кучекотката в бърлогата й!

— Отлично! — каза Върховната вещица. — След като разбърркате всичко с миксерра, ще получите най-прекрасната зелена течност на света. Но само една капка, само една мъничка капчица от тази течност в шоколад или бонбон и в девет часа на следващата сутрин детето, което ги е изяло, ще се превъррне в мишка за двайссет и шест секунди! Но искам да ви предупредя. В никакъв случай не увеличавайте дозата. Никога не слагайте повече от една капка в бонбон. И не давайте повече от един бонбон или шоколад на дете. По-голяма доза от отварата ще объррка насстройката на будилника и детето ще се превъррне в мишка твърде рано. Прекалено голямото предозиране ще има незабавен ефект, а не исскате това да се случи, нали? Не исскате децата да се превъррнат в мишки още в магазина ви. Така ще се издадете. Затова бъдете много внимателни. Не превишавайте дозата!

Изчезването на Бруно Дженкинс

Върховната вещица заговори пак:

— Сега ще ви докажа, че рецептата дейсства безотказно. Естесствено е ясно, че можете да навиете будилника за колкото часа поисскате. Не е задължително да е за девет часа. Вчера лично приготвих малко от магическата формула, за да ви я демонстрирам. Само че направих малка промяна в рецептата. Преди да опека будилника, го навих да иззвъни не в девет часса на следващата сутрин, а в трри и половина следобед на следващия ден. Това означава в трри и половина днес, или — тя погледна часовника на ръката си — точно след седем минути!

Вещиците в залата я слушаха напрегнато, тъй като усещаха, че ще се случи нещо драматично.

— И какво правех вчерра с тази магическа течност? — попита Върховната вещица. — Ще ви кажа какво направих. Сложих една капка от нея в шоколад и го дадох на едно отврратително миризливо момче, което се навъррташе във фоайето на хотела.

Върховната вещица замълча. Публиката остана притаила дъх и я чакаше да продължи.

— Наблюдавах как малкият отврратителен сополанко нагъва шоколада и когато го изяде, го попитах: „Вкусен ли беше?“. Той каза, че шоколадът е бил страхотен. Затова го попитах дали иска още, а той отвъррна, че исска. Тогава му казах: „Ще ти дам още шест шоколада като този, ако дойдеш в Балната зала на хотела в три и двайсет и пет утре следобед“. „Шест шоколада! — извика малкото алчно пррасе. — Ще дойда! Ще дойда и още как!“

— Е, вссичко е готово! — извика Върховната вещица. — Сега ще се уверите с очите си! Не забравяйте, че вчерра навих будилника за трри и половина днес следобед. Чассът настъпи. — Тя отново погледна часовника си. — Сега е точно трри часът и двайсет и пет минути и отврратителният малък миризливко, който ще се превърне в мишка след пет минути, вече би трябвало да стои пред вратата!

И тя наистина се оказа права. Момчето, което и да беше то, вече натискаше бравата и биеше с юмрук по вратата.

— Бъррзо! — кресна Върховната вещица. — Сложете си перруките! Сложете си ръкавиците! Обуйте си обувките!

Настъпи голяма суматоха и шумолене, докато вещиците си слагаха перуките, ръкавиците и обувките, а Върховната вещица взе маската си и я сложи върху отвратителното си лице. Удивих се как маската я преобразяваше. Изведнъж тя отново се превърна в красива млада дама.

— Пуснете ме да вляза! — долетя момчешки глас иззад вратата. — Къде са шоколадите, които ми обещахте? Дойдох да си ги взема! Дайте ми ги!

— Той не само е мирризлив, но е и алчен — каза Върховната вещица. — Свалете верригите от врратата и го пусснете да влезе.

Удивителното в маската й беше, че устните се мърдаха напълно естествено, докато говореше.

Една от вещиците скочи, развърза веригите и отвори огромната двукрила врата. След това я чух да казва:

— Здравей, момченце. Много се радваме да те видим. Дошъл си за шоколадите, нали? Приготвили сме ги. Заповядай, влез.

В залата влезе малко момче с бяла тениска, сиви къси панталонки и гуменки. Веднага го познах. Казваше се Бруно Дженкинс и беше отседнал в хотела с родителите си. Не го харесвах. Той беше от онези деца, които непрекъснато ядат нещо, където и да ги срещнеш. Виждаш го във фоайето на хотела, а той тъпче в устата си кекс. Разминаваш се с него по коридора, а той е заровил шепа в пакет чипс. Зърнеш го в градината, а той нагъва шоколадова вафла, а от джоба на панталона му се подават още две. Освен това Бруно не спираше да се хвали, че баща му изкарва повече пари от моя баща и че имат три коли. Но най-лошото беше, че вчера сутринта го заварих коленичил на плочките на хотелската тераса с лупа в ръка. По плочите маршируваше колония от мравки, а Бруно Дженкинс бе насочил слънчевите лъчи през лупата и изпичаше мравките една по една.

— Обичам да гледам как изгарят — рече той.

— Това е ужасно! — извиках аз. — Престани веднага!

— Хайде да видим как ще ме спреш.

В този миг го бутнах с всички сили и Бруно се прекатури настрани върху плочите. Лупата му се пръсна на парчета, той скочи и писна:

— Баща ми ще те накаже!

След това Бруно избяга, предполагам, за да намери богатия си баща. Това беше последният път, в който видях Бруно Дженкинс, до сега. Съмнявах се, че ще го превърнат в мишка, но си признавам, че тайничко се надявах това да се случи. Никак не му завиждах обаче, че стои изправен пред всички тези вещици.

— Скъпо момченце — изчурулика Върховната вещица от подиума, — приготвих ти шоколадите. Но пъррво се качи тук, за да поздравиш тези мили дами. — Сега гласът й звучеше съвсем различно. Беше мек и нежен и се лееше като сироп.

Бруно изглеждаше малко смутен, но се остави да го качат на подиума, където застана до Върховната вещица и каза:

— Е, къде са шестте шоколада?

Видях как вещицата, която го пусна да влезе, омотава отново веригата около дръжките на вратата. Бруно не забеляза това. Беше твърде нетърпелив да си получи шоколадите.

— Часът е трри и двайссет и девет! — обяви Върховната вещица.

— Какво става тук? — попита Бруно.

Не изглеждаше уплашен, но като че ли не се чувстваше и много спокоен.

— Какво става? Дайте ми шоколадите!

— Още тррийсет секунди! — извика Върховната вещица и сграбчи Бруно за ръката.

Бруно се дръпна и се взря в нея. Тя също го погледна, а по устните на маската й се разля усмивка. Всички вещици от публиката се взираха в момчето.

— Двайссет секунди! — извика Върховната вещица.

— Дайте ми шоколадите! — кресна Бруно, внезапно обзет от подозрения. — Дайте ми шоколадите и ме пуснете да си вървя!

— Петнайссет секунди! — извика Върховната вещица.

— Ще ми каже ли някоя от вас, откачалки, какво става? — кресна Бруно.

— Дессет секунди! — извика Върховната вещица. — Девет… оссем… седем… шест… пет… четирри… трри… две… едно… нула! Старрт!

Кълна се, че чух иззвъняването на будилник. Бруно подскочи. Подскочи така, сякаш някой го бе убол с игла по дупето, и изписка „Ох!“. Подскочи толкова високо, че се стовари върху малката масичка на подиума и започна да подскача върху нея, да размахва ръце и да крещи като луд. Тогава изведнъж замълча. Тялото му се вцепени.

— Будилникът иззвъня! — викна Върховната вещица. — Отваррата за създаване на мишки започва да дейсства!

Тя заподскача по подиума, запляска с ръце и закрещя:

— Този малък сополанко,

това малко прасе,

тази отвратителна гнида

скоро вече няма да е момче,

а прелестно малко мишле!

Бруно се смаляваше с всяка изминала секунда. Виждах го как се свива…

Дрехите му като че ли изчезваха, а по тялото му започна да никне кафява козина…

Изведнъж му порасна опашка…

След това му поникнаха мустаци…

Вече имаше четири крака…

Всичко ставаше толкова бързо…

Случваше се за секунди…

И изведнъж него вече го нямаше…

По масата пълзеше малка кафява мишка…

— Браво! — извика публиката. — Тя успя! Отварата действа! Фантастично! Колосално! Невероятно! Вие сте истинско чудо, о, Премъдра! — Вещиците станаха на крака, заръкопляскаха и приветстваха Върховната вещица, която извади капан за мишки от полите на роклята си и започна да го подготвя.

О, не, помислих си аз. Не искам да виждам какво следва! Бруно Дженкинс може и да беше малко неприятен, но проклет да съм, ако само стоя отстрани и гледам как му отрязват главата!

— Къде е той? — изсъска Върховната вещица и огледа подиума. — Къде изчезна мишката?

Тя не успя да го намери. Умният Бруно сигурно бе скочил от масата и се бе шмугнал в някой ъгъл или в някоя дупчица. Слава богу!

— Няма значение! — извика Върховната вещица. — Сядайте и запазете тишина!

Най-старите

Върховната вещица застана по средата на подиума и обходи бавно с опасните си очи цялата публика от вещици, които седяха смирено пред погледа й.

— Всички над седемдессетгодишни да вдигнат ръце! — кресна тя изведнъж.

Седем или осем ръце се вдигнаха във въздуха.

— Сетих се, че вие, най-старрите, няма да можете да се катерите по дъррветата, за да търсите яйца от грухтил.

— Няма да можем, Ваше Върховенство! За съжаление няма да можем! — отекна отговорът на най-старите вещици.

— Нито пък ще усспеете да хванете ракотрошач, тъй като те живеят по стръмни скали — продължи Върховната вещица. — Не виждам и как ще тичате след бъррзата кучекотка или ще се гмурркате във водата, за да пронижете бърборивче, нито пък как ще газите из мрачните трессавища с пушка в ръка, за да застреляте пискун. Твърде старри и немощни сте за подобни неща.

— Така е — отвърнаха в един глас най-старите вещици.

— Вие, най-старите, ми служите вяррно от дълги години — продължи Върховната вещица — и няма да ви отнемам удоволсствието да затриете по няколко хиляди деца само защото сте старри и немощни. Затова собственорръчно приготвих по малко от отварата със забавено дейсствие, която ще раздам на най-старрите, преди да си тръгнете от хотела.

— О, благодарим ви, благодарим ви! — извикаха старите вещици. — Твърде добра сте към нас, Ваше Върховенство! Толкова мила и съобразителна сте!

— Това е мосстра от отварата, която ще ви дам — извика Върховната вещица. Тя бръкна в джоба на роклята си и извади мъничка бутилка. Вдигна я високо и извика: — В тази мъничка бутилка има петстотин дози от отварата! Досстатъчно, за да превъррне петстотин деца в мишки! — Бутилката беше направена от тъмносиньо стъкло и беше много мъничка, горе-долу с размера на шишенцата с капки за нос, които си купуваме от аптеката. — Всяка от най-старрите вещици ще получи по две от тези бутилки.

— Благодарим ви, благодарим ви, о, Най-щедра и Премъдра! — казаха в един глас най-старите вещици. — Няма да пропилеем нито капка! Обещаваме, че всяка от нас ще смачка и изтреби по хиляда деца!

— Срещата приключи! — обяви Върховната вещица. — Ето и прогррамата за осстатъка от престоя ви в хотела. Сега всички трябва да излезем на Слънчевата терасса и да пием чай с онзи смешник, управителя. След това в шест часа вещиците, които са твърде старри, за да се катерят по дъррветата за яйца от грухтили, ще дойдат в стаята ми, за да получат по две бутилки от Отварата за създаване на мишки. Отсседнала съм в стая четиристотин петдесет и четири. Запомнете номера. След това в осем часа вссички ще се съберрем в трапезарията за вечерря. Ние сме милите дами от КДБЖД и са приготвили две дълги масси специално за нас. Но не забрравяйте да си сложите памучните тапи за нос. Трапезаррията ще е пълна с миризливи деца и без тапите вонята ще е непоноссима. Освен това не забравяйте да се дърржите нормално през цялото врреме. Яссно ли е всичко? Има ли въпросси?

— Аз имам въпрос, Ваше Върховенство — обади се глас от публиката. — Какво ще се случи, ако възрастен изяде някой от бонбоните, които раздаваме?

— Жалко за възрастния — отвърна Върховната вещица и кресна: — Срещата приключи! Разотивайте се.

Вещиците станаха и започнаха да си събират нещата. Наблюдавах ги през пролуката и се молех да си тръгнат по-бързо, за да мога най-накрая да се спася от тях.

— Почакайте! — извика една от вещиците на последния ред. — Спрете всички! — Пискливият й глас отекна из балната зала като тромпет.

Изведнъж всички вещици спряха и се обърнаха към онази, която се бе обадила. Тя беше сред най-високите вещици и я виждах как стои с отметната глава назад, вирнат нос във въздуха и с дълги и дълбоки вдишвания души въздуха с облите си ноздри, подобни на раковина.

— Чакайте! — извика отново тя.

— Какво има? — попитаха другите.

— Кучешки изпражнения! — извика вещицата. — Замириса ми на кучешки изпражнения.

— Не може да бъде! — отвърнаха останалите.

— Да, да! — извика първата вещица. — Ето, пак ми замириса! Миризмата не е силна, но се усеща. Със сигурност идва някъде оттук!

— Какво става там? — провикна се със свиреп поглед от подиума Върховната вещица.

— На Милдред й замирисало на кучешко ако, Ваше Върховенство! — отговори й някой.

— Що за глупоссти са това? — кресна Върховната вещица. — Мозъкът й се е размекнал! В тази зала няма деца!

— Почакайте! — извика вещицата на име Милдред. — Почакайте! Никой да не мърда! Отново го надушвам! — Огромните й обли ноздри се мърдаха нагоре-надолу като рибешки опашки. — Усилва се! Надушвам миризмата по-ясно! Вие не я ли усещате?

Всички вещици в залата навириха носове и ноздрите им започнаха да душат.

— Права е! — обади се друг глас. — Абсолютно права е! Вони ужасно на кучешко ако!

След секунди цялата тълпа от вещици ревеше страховито:

— Кучешко ако! Стаята вони на кучешкооо акооо! Как така не го надушихме по-рано? Мирише на клоака! Някое малко прасе сигурно се крие наблизо!

— Намеррете го! — изкрещя Върховната вещица. — Просследете го! Издиррете го! Следвайте миризмата, докато не го открриете.

Косата ми се изправи като косъмчетата на четка от лак за нокти и целият се облях в студена пот.

— Издиррете малкия смррадлив боклук! — изкрещя Върховната вещица. — Не му позволявайте да избяга! Ако е някъде тук, е чул най-големите ни тайни! Тррябва да го унищожим веднага!

Метаморфозата

Спомням си, че си помислих: „Сега няма накъде да бягам! Дори да се спусна и да се изплъзна на доста от тях, пак няма да успея да избягам, защото вратите са вързани с верига и заключени! Свършено е с мен! Това е краят ми! О, бабо, какво ли ще ми сторят?“.

Огледах се и видях в мен да се взира отвисоко изрисуваното и напудрено лице на вещица, която отвори уста и извика тържествуващо:

— Тук е! Зад паравана е! Елате да го хванем!

Вещицата протегна облечената си в ръкавица ръка и ме сграбчи за косата, но аз се отскубнах и отскочих назад. Плюх си на петите! Ужасът, който изпитах, сякаш ми даде криле! Изтичах към входа на балната зала и нито една от вещиците не успя да ме залови. Когато стигнах до вратата, спрях и се опитах да я отворя, но заради голямата верига, омотана около дръжките, тя дори не помръдна.

Вещиците не си направиха труда да ме гонят. Просто стояха на малки групички, наблюдаваха ме и знаеха, че няма къде да бягам. Няколко стискаха носовете си с ръце и надаваха крясъци от рода на:

— Воня! Каква воня! Не издържаме повече!

— Тогава го хванете, идиотки! — изкрещя Върховната вещица от подиума. — Обгррадете го и го хванете! Препречете пътя на малкия плужек, заловете го и ми го доведете!

Вещиците се подредиха в дълга редица, както им бе наредено. Приближаваха се към мен между редовете с празни столове — едни от единия край, други от другия край, а трети по средата. Със сигурност щяха да ме хванат. Бяха ме обградили.

Започнах да крещя, изпълнен с ужас.

— Помощ! — Обърнах глава към вратата с надеждата, че някой отвън ще ме чуе. — Помощ! Помощ! Помооощ!

— Хванете го — извика Върховната вещица. — Заловете го и го накаррайте да млъкне!

Вещиците се спуснаха към мен и около пет от тях ме сграбчиха за ръцете и краката и ме повдигнаха от земята. Продължих да пищя, но едната ми запуши устата с ръка и заглуши виковете ми.

— Доведете го тук — кресна Върховната вещица. — Доведете този малък любопитен черрвей!

Множество ръце, стиснали здраво краката и раменете ми, ме отнесоха на подиума и там ме задържаха във въздуха с лице, обърнато към тавана. Над мен се надвеси Върховната вещица със страховита усмивка на лице. Тя извади малката синя бутилка с Отварата за мишки и каза:

— Сега ще ти дам малко лекаррство! Стисснете му носа, за да отворри уста!

Здрави пръсти стиснаха носа ми. Държах устата си плътно затворена и не дишах. Но не успях да задържа въздуха си за дълго. Гърдите ми се пръскаха. Отворих уста, за да си поема дъх, и в същия миг Върховната вещица изсипа цялата бутилка в гърлото ми.

О, каква болка ме прониза само! Имах чувството, че в устата ми бяха излели чайник с вряща вода. Гърлото ми гореше! След това страховитият огън започна да прогаря гърдите, корема ми, разпростря се по ръцете и краката, а след това и в цялото ми тяло! Крещях с цяло гърло, но отново една ръка, облечена с ръкавица, ми запуши устата. В следващия миг започнах да усещам как кожата ми се обтяга. Как иначе да го опиша? Усетих как съвсем буквално кожата по цялото ми тяло се опъва и се свива — от глава до пети! Имах чувството, че съм балон, който извиват ли, извиват отгоре и който става все по-малък и по-малък, а кожата ми се обтягаше все повече и ми се струваше, че скоро ще се пръсна.

Тогава започна свиването. Сега имах чувството, че съм облечен в желязна броня, а някой навива винт и с всяко негово обръщане бронята ставаше все по-малка и по-малка, а аз се смачквах като портокал на месеста каша с изтичащ сок отстрани.

После цялото ми тяло изтръпна и имах чувството, че малки иглички се опитват да пробият кожата ми (или каквото бе останало от нея) отвътре. Досетих се, че ми никне миша козина.

Чух някъде в далечината гласът на Върховната вещица да крещи:

— Петстотин дози! Този малък черрвей изпи петстотин дози, дейсствието на будилника се разстрои и сега виждате незабавното дейсствие на отварата!

Чух ръкопляскания и одобрителни възгласи и си помислих: „Това вече не съм аз! Вече не съм в своята кожа!“.

Забелязах, че подът е само на два сантиметра от носа ми.

Забелязах и чифт космати предни лапички върху пода. Можех да помръдвам тези лапи. Те бяха мои!

В този миг осъзнах, че вече не съм момче. Бях се превърнал в мишка!

— А сега да извадим капана! — извика Върховната вещица. — Прриготвила съм го тук! Ето и паррче сирене!

Но аз нямах намерение да чакам за капана. Спуснах се по подиума като светкавица! Удивих се от собствената си скорост! Прескачах крака на вещици наляво и надясно и за нула време слязох по стъпалата от подиума и препуснах между редовете от столове. Най-много ми хареса това, че бягах напълно безшумно. Движех се бързо и тихо. Чувствах се забележително добре. Помислих си: „Все пак не е толкова лошо да си мъничък и бърз, когато те преследват куп жестоки жени“. Избрах си един заден крак на стол, скрих се зад него и застанах неподвижно.

В далечината Върховната вещица крещеше:

— Оставете го този малък смррадливко! Не си заслужава да се занимаваме с него! Той вече е само една мишка! Някой скорро ще го хване! Срещата приключи! Отключете врратата и тръгвайте към Слънчевата терраса, за да пием чай с онзи идиот, упрравителя!

Бруно

Надзърнах иззад крака на стола и проследих с поглед стотиците вещици, които излизаха от балната зала. След като всички си тръгнаха, в помещението настъпи пълна тишина и аз започнах да пълзя предпазливо по пода. Изведнъж си спомних за Бруно.

— Бруно! — провикнах се аз.

Не очаквах наистина да мога да проговоря, след като се бях превърнал в мишка, затова се стъписах, щом чух гласа си да звучи напълно нормално и доста силно за мъничката ми уста, от която излизаше.

Прекрасно. Бях много развълнуван. Опитах отново.

— Бруно Дженкинс, къде си? — извиках аз. — Ако ме чуваш, се обади!

Гласът ми звучеше по абсолютно същия начин и също толкова силно, както и докато бях момче.

— Ехо, Бруно, къде си? — провикнах се пак.

Никой не ми отговори.

Тръгнах да обикалям измежду столовете и се опитвах да свикна с мисълта, че съм толкова близо до пода. Сигурно се чудите защо изобщо не се натъжих. Мислех си: „Какво му е толкова хубавото на това да си момче? Защо пък да е по-добре, отколкото да си мишка? Знам, че мишките ги преследват и че понякога ги отравят или ги хващат в капани. Но и момчетата понякога загиват. Може да ги прегази кола или да умрат от някоя страшна болест. Момчетата трябва да ходят на училище, а мишките не. На мишките не им се налага да държат изпити. Мишките не се тревожат за пари. Доколкото виждам, мишките имат само два врага — хората и котките. Баба ми е човек, но знам, че тя винаги ще ме обича, независимо какъв съм. А тя, слава богу, не гледа котки. Когато мишките пораснат, те не трябва да ходят на война и да се бият с други мишки. Бях почти убеден, че всички мишки се разбират помежду си. А при хората не е така“.

„Да — казах си аз, — струва ми се, че изобщо не е толкова зле да си мишка.“

Пълзях по пода на балната зала и размишлявах над въпроса, когато забелязах друга мишка. Тя се бе привела над пода, държеше парченце хляб с предните си лапи и гризеше от него с голямо удоволствие.

Това със сигурност беше Бруно.

— Здравей, Бруно — поздравих го.

Той ме погледна за около две секунди, а после продължи да гризе хляба.

— Какво си намери? — попитах го аз.

— Някоя от тях го е изпуснала — отвърна той. — Сандвич с рибен пастет. Много е вкусен.

И Бруно говореше с напълно нормален глас. Сигурно си мислите, че мишките (ако изобщо говорят) ще имат най-тъничкото и пискливо гласче, което можете да си представите. Беше невероятно смешно да чуя силния глас на Бруно да излиза от мъничкото гърло на мишка.

— Чуй, Бруно. Сега, след като и двамата сме мишки, ми се струва, че трябва да помислим какво ще правим.

Бруно спря да яде и ме зяпна с малките си черни очички.

— Как така „ние“? — попита той. — Това, че ти си мишка, изобщо не ме засяга.

— Но и ти си мишка, Бруно.

— Не ставай глупав. Не съм мишка.

— Страхувам се, че си мишка, Бруно.

— Не е вярно! — извика той. — Защо ме обиждаш? Аз не съм се държал грубо с теб! Защо ми казваш, че съм мишка?

— Не разбра ли какво се случи с теб? — попитах го.

— Какво, за бога, искаш да кажеш?

— Трябва да ти съобщя, че преди малко вещиците те превърнаха в мишка. Сториха същото и с мен.

— Лъжеш! — извика Бруно. — Аз не съм мишка!

— Ако не беше толкова зает да нагъваш този сандвич, щеше да забележиш, че имаш космати лапички. Погледни ги.

Бруно сведе очи към лапите си и подскочи.

— Божичко! — изплака той. — Аз съм мишка! Чакай само баща ми да научи!

— Така може да му харесаш повече — казах аз.

— Не искам да съм мишка! — извика Бруно и заподскача нагоре-надолу. — Отказвам да бъда мишка! Аз съм Бруно Дженкинс!

— Има и по-лоши неща от това, да си мишка. Сега ще можеш да живееш в дупка.

— Не искам да живея в дупка! — кресна Бруно.

— И можеш да се промъкваш в килера с храната нощем. Можеш да гризкаш цели пакети стафиди, овесени ядки, шоколадови бисквити и всичко, каквото намериш. Можеш да си стоиш там цяла нощ и да ядеш, глупчо. Така правят мишките.

— Това звучи добре — ободри се малко Бруно. — Но как ще отварям вратата на хладилника, за да си вземам от студеното пиле и другите остатъци от вечеря? Вкъщи правя така всяка вечер.

— Може би богатият ти баща ще ти купи специален малък хладилник за мишки, който ще можеш да отваряш.

— Казваш, че това ми го е сторила вещица. Коя вещица?

— Онази, която ти е дала шоколад във фоайето на хотела вчера — отвърнах аз. — Не помниш ли?

— Тази гадна стара крава! — извика Бруно. — Ще си получи заслуженото! Къде е? Коя е тя?

— Забрави! — казах му аз. — Нямаш никакви шансове. Най-големият ти проблем в момента са родителите ти. Как ще приемат това, че си мишка? Ще се отнесат ли със съчувствие и доброта към теб?

Бруно се замисли за миг.

— Мисля, че баща ми малко ще се погнуси.

— А майка ти?

— Тя ужасно се страхува от мишки — каза Бруно.

— Тогава имаш проблем.

— Защо само аз? Ами ти?

— Баба ми ще прояви пълно разбиране — отвърнах аз. — Тя знае за вещиците.

Бруно отхапа пак от сандвича.

— Какво предлагаш?

— Предлагам първо да отидем и да се посъветваме с баба ми. Тя ще знае какво точно да направи.

Тръгнах към вратата, която стоеше отворена. Бруно, все още стиснал парче сандвич в лапичката си, ме последва.

— Когато излезем в коридора — казах му аз, — ще трябва да тичаме като луди. Придържай се до стената през целия път и ме следвай. Не говори и не допускай никой да те види. Не забравяй, че всеки, който те зърне, ще се опита да те убие.

Измъкнах сандвича от лапата му и го хвърлих.

— Тръгваме. Стой зад мен.

Здравей, бабо

Щом излязох от балната зала, се стрелнах като светкавица. Препуснах по коридора, минах през салона, читалнята, библиотеката и приемната и стигнах до стълбите. Качих се по тях, като подскачах с лекота от стъпало на стъпало, но през цялото време се придържах плътно до стената.

— Идваш ли, Бруно? — прошепнах.

— Зад теб съм.

Стаята на баба и моята стая се намираха на петия етаж. До там трябваше да се изкачат доста стъпала, но по пътя си не срещнахме жив човек, защото всички използваха асансьора. На петия етаж затичах по коридора към стаята на баба. Тя бе оставила чифт свои обувки отвън, за да ги вземат за почистване. Бруно стоеше до мен.

— Какво ще правим сега? — попита той.

Изведнъж забелязах, че по коридора към нас идва камериерка. Веднага познах, че е същата, която издаде на управителя, че имам бели мишки. Поради това никак не ми се искаше да я срещна в сегашния си вид.

— Бързо! — казах на Бруно. — Скрий се в една от обувките.

Аз скочих в едната обувка, а Бруно в другата. Изчаках камериерката да отмине. Но тя не го направи. Когато стигна до обувките, се наведе и ги вдигна. Пъхна дясната си ръка в обувката, в която се криех. Щом пръстът й ме докосна, я ухапах. Постъпката ми бе глупава, но го направих инстинктивно, без да се замисля. Камериерката нададе писък, който сигурно се чу чак на корабите в Ламанш, пусна обувките и хукна надолу по коридора.

Вратата на баба се отвори.

— Какво, за бога, става тук? — попита тя.

Аз се шмугнах между краката й в стаята, а Бруно ме последва.

— Затвори вратата, бабо! — извиках. — Моля те, побързай!

Баба се огледа и видя две малки кафяви мишки на килима.

— Моля те, затвори вратата — повторих и този път тя видя, че говоря аз, и разпозна гласа ми.

Баба се вцепени и застина. Всички части от тялото й — пръстите, дланите, ръцете и главата й внезапно застинаха и тя се скова като мраморна статуя. Лицето й стана по-бледо и от мрамор, а очите й така се бяха ококорили, че виждах цялото бяло около ирисите им. След това тя се разтрепери. Помислих си, че ще припадне и ще се строполи на пода.

— Моля те, бързо затвори вратата, бабо — примолих се аз. — Онази ужасна камериерка може да влезе.

Баба успя да се овладее достатъчно, че да затвори вратата. Тя се облегна на нея и се взря в мен с бяло като платно лице, цялата разтреперана. Видях, че очите й се пълнят със сълзи, които започнаха да се търкулват по бузите й.

— Не плачи, бабо. Можеше да е много по-лошо. Успях да им избягам. Още съм жив. Бруно също.

Баба се наведе много бавно и ме вдигна от пода в ръката си. След това с другата ръка взе Бруно и ни постави върху масата. В средата имаше купа с банани, Бруно скочи право в нея и започна да разкъсва със зъби обвивката на един банан, за да се добере до плода.

Баба сграбчи облегалката на стола, за да се подпре, но очите й не се отделяха от мен.

— Седни, скъпа бабо — казах й аз.

Тя се свлече на стола.

— О, миличък — промълви и сълзите рукнаха от очите й. — О, горкичкото ми скъпо момче. Какво са ти сторили?

— Знам какво са ми сторили, бабо, и знам в какво ме превърнаха, но интересното е, че честно казано, не се чувствам зле от тази работа. Дори не съм ядосан. Всъщност се чувствам доста добре. Знам, че вече не съм момче и никога повече няма да бъда, но всичко ще е наред, стига да има кой да се грижи за мен. — Не се опитвах само да я утеша. Казах й съвсем честно какво мисля. Сигурно ще ви се стори странно, задето не оплаквах съдбата си. Наистина беше странно. Просто не мога да го обясня.

— Разбира се, че ще се грижа за теб — промълви баба. — Кой е другият?

— Това е едно момче на име Бруно Дженкинс. Първо заловиха него.

Баба извади дълга черна пура от табакерата в чантата си и я постави в устата си. След това извади кибрит. Запали една клечка, но пръстите й трепереха толкова силно, че пламъкът не докосваше върха на пурата. Когато най-накрая я запали, баба дръпна силно и вдиша дима. Това сякаш я успокои малко.

— Къде се случи всичко? — прошепна тя. — Къде е вещицата сега? В хотела ли е?

— Бабо, не беше само една вещица. Бяха стотици! Навсякъде са! Отседнали са тук, в хотела!

Баба се наведе напред и се взря в мен:

— Не искаш да кажеш, че… нали не твърдиш, че… провеждат годишното си събрание точно тук, в този хотел?

— Събранието приключи, бабо! Приключи! Чух всичко! И всички те, включително самата Върховна вещица, в момента са на първия етаж! Представят се за членове на Кралското дружество за борба с жестокостта към децата! В момента пият чай с управителя!

— И те хванаха, така ли?

— Надушиха ме.

— Замирисал си им на кучешко ако, нали? — въздъхна баба.

— Страхувам се, че да. Но миризмата ми не беше силна. Без малко да не ме надушат, защото не се бях къпал от сума време.

— Децата изобщо не бива да се къпят — заяви баба. — Това е опасен навик.

— Съгласен съм, бабо.

Тя замълча и дръпна от пурата си.

— Наистина ли искаш да ми кажеш, че в момента всички те са долу и пият чай?

— Сигурен съм.

Пак последва кратко мълчание. Видях как старата искрица на въодушевление бавно се завръща в очите на баба ми и изведнъж тя се изправи рязко на стола и каза отсечено:

— Разкажи ми всичко от самото начало. И моля те, побързай.

Поех си дълбоко въздух и започнах да й разказвам. Разказах й как отидох в балната зала и се скрих зад паравана, за да дресирам мишките. Разказах й за афиша, на който пишеше „Кралско дружество за борба с жестокостта към децата“. Разказах й за жените, които влязоха в залата и заеха местата си, и за дребната жена, която се качи на подиума и свали маската си. Но когато се наложи да опиша как изглеждаше лицето под маската, просто не можех да намеря точните думи.

— Беше ужасяващо, бабо! О, колко страшно беше! Приличаше на… на нещо разложено!

— Продължавай — подкани ме баба. — Разказвай.

След това й разказах как всички вещици свалиха перуките, ръкавиците и обувките си и как пред очите ми се разкри море от плешиви разранени глави, как пръстите на жените завършваха с животински нокти и как на краката си нямаха пръсти. Баба се бе привела толкова напред на фотьойла си, че седеше на самия му ръб. Дланите й бяха сключени върху златната дръжка на бастуна, с който ходеше, а очите й се взираха в мен ярки като звезди.

После й разказах как Върховната вещица бе изстреляла нажежените искри до бяло и как те бяха изпарили една от другите вещици в струйка дим.

— Чувала съм за това! — възкликна развълнувано баба. — Но не вярвах, че е истина! Ти си първият човек, присъствал на подобно нещо! Това е най-прочутото наказание на Върховната вещица! Нарича се „изпържване“ и всички останали вещици се страхуват до смърт да не би да го използва върху тях! Чувала съм, че Върховната вещица си поставя за задача да изпържи поне по една вещица на всяко годишно събрание. Прави го, за да държи останалите изправени на пръсти от страх.

— Но те нямат пръсти, бабо.

— Знам, скъпи, моля те, продължавай.

След това разказах на баба за Отварата със забавено действие за създаване на мишки и когато й казах, че възнамеряват да превърнат всички деца в Англия в мишки, тя направо скочи от стола и извика:

— Знаех си! Знаех си, че кроят нещо голямо!

— Трябва да ги спрем — казах аз.

Баба се обърна и ме зяпна.

— Не можеш да спреш вещиците. Видя какво може да прави онази отвратителна Върховна вещица само с очите си! Може да убие всеки от нас с нажежените си искри до бяло! Видял си го със собствените си очи!

— Въпреки това трябва да й попречим да превърне всички деца в Англия в мишки.

— Не довърши разказа си — прекъсна ме баба. — Кажи ми за Бруно. Как го хванаха?

Описах как Бруно Дженкинс влезе в залата и как пред очите ми се сви до мъничка мишка. Баба погледна към Бруно, който лапаше лакомо бананите в купата.

— Той никога ли не спира да яде?

— Никога — отвърнах аз. — Би ли ми обяснила нещо, бабо?

— Ще се опитам.

Баба ме взе от масата и ме сложи в скута си. Много нежно тя започна да гали меката козина по гърба ми. Усещането бе приятно.

— Какво искаш да ме попиташ, скъпи?

— Едно не разбирам. Как така двамата с Бруно все още можем да говорим и разсъждаваме както по-рано?

— Много просто — рече баба. — Те само са ви смалили, дали са ви четири крака и козина, но не са успели да ви превърнат изцяло в мишки. Ти все още си същият, освен на външен вид. Умът ти е същият, мозъкът ти е същият и гласът ти е същият, слава богу.

— Значи всъщност изобщо не съм обикновена мишка, а нещо като мишка човек.

— Точно така. Ти си човек в миши облик и си много специален.

Поседяхме мълчаливо за няколко секунди, а баба продължаваше да ме гали нежно с един пръст и да пуши пурата си с другата ръка. Единственият звук в стаята издаваше Бруно, докато нападаше бананите в купата. Но аз не бездействах, докато лежах в скута на баба. Мислех трескаво. Мозъкът ми щракаше по-бързо от когато и да било.

— Бабо, хрумна ми една идея.

— Каква, скъпи?

— Върховната вещица им каза, че е отседнала в стая четиристотин петдесет и четири, нали така?

— Да — каза баба.

— Моята стая е номер петстотин петдесет и четири и е на петия етаж. Значи нейната, която е номер четиристотин петдесет и четири, се намира на четвъртия етаж.

— Точно така.

— В такъв случай, не е ли възможно стая четиристотин петдесет и четири да е точно под стая петстотин петдесет и четири?

— Много е вероятно. Модерните хотели ги строят като кутийки от тухли. И какво, ако е така?

— Моля те, изнеси ме на балкона, за да погледна надолу — помолих аз.

Всички стаи в хотел „Блясък“ имаха отделни малки балкони. Баба мина през спалнята ми и ме изнесе на балкона. Двамата се наведохме и погледнахме надолу.

— Ако отдолу е нейната стая — казах аз, — се обзалагам, че мога да се спусна и да вляза в нея.

— Но пак ще те хванат — отвърна баба. — Не ти позволявам.

— В момента всички вещици са долу, на Слънчевата тераса, и пият чай с управителя. Върховната вещица сигурно няма да се прибере преди шест часа. Тогава ще раздаде готовата отвара на най-старите вещици, които са твърде грохнали, за да се катерят по дърветата за яйца от грухтил.

— Дори да успееш да влезеш в стаята й, какво ще правиш след това?

— След това ще се опитам да намеря мястото, на което крие Отварата със забавено действие за създаване на мишки, и ако успея, ще открадна една бутилка и ще я донеса тук.

— Ще можеш ли да я носиш?

— Мисля, че да. Бутилчицата е миниатюрна.

— Страх ме е — рече баба. — И какво ще правиш с бутилката, ако успееш да я отмъкнеш?

— Една бутилка стига за петстотин души. Следователно има по две дози за всяка вещица. Можем да ги превърнем в мишки.

Баба подскочи един-два сантиметра във въздуха. Стояхме на високия балкон, от земята ни деляха много метри и аз едва не излетях през парапета, когато тя подскочи.

— Внимавай да не ме изпуснеш, бабо.

— Каква идея само! — извика тя. — Фантастична е! Невероятна! Ти си гений, миличък!

— Страхотна е, нали!

— Ще се отървем от всички вещици в Англия с един удар! — викна баба. — Всички до една заедно с Върховната вещица!

— Длъжни сме да опитаме — казах аз.

— Чуй сега — продължи баба, като едва не ме изпусна през парапета от вълнение. — Ако успеем, това ще е най-големият триумф на хората, откакто има вещици!

— Чака ни обаче много работа — казах аз.

— Разбира се, че ни чака много работа. Но за начало, да речем, че успееш да вземеш някоя бутилка, как ще сипеш отварата в храната им?

— По-късно ще го измислим. Първо ще се опитам да взема бутилката. Как да се уверим, че тя наистина е в стаята под нас?

— Веднага ще проверим! — извика баба. — Ела! Не бива да губим нито миг!

Баба ме взе в едната си ръка, излезе от спалнята и се втурна по коридора, като потупваше с бастун по килима при всяка своя стъпка. Слязохме по стълбите до четвъртия етаж. Номерата на стаите от двете страни на коридора бяха изписани със златисти цифри.

— Ето тук е! — извика баба. — Номер четиристотин петдесет и четири.

Тя натисна бравата. Вратата, разбира се, бе заключена.

Баба се огледа наляво и надясно по дългия празен коридор.

— Мисля, че си прав. Тази стая почти със сигурност е точно под твоята.

Баба тръгна назад по коридора и преброи колко врати има между стаята на Върховната вещица и стълбището. Бяха общо шест врати.

После се качихме на петия етаж и направихме същото.

— Стаята й наистина е точно под твоята! — извика баба. — Наистина е там!

Тя ме отнесе обратно в спалнята ми и излезе на балкона.

— Това отдолу е нейният балкон. Освен това вратата към спалнята й е широко отворена! Как ще се спуснеш?

— Не знам — отвърнах аз.

Стаите ни бяха в предната част на хотела и гледаха към плажа и морето. Непосредствено под балкона ми, на стотици метри отдолу се виждаше ограда с остри колове. Ако паднех, с мен бе свършено.

— Сетих се! — извика баба.

Тя се втурна в стаята си, започна да тършува из чекмеджетата на скрина и накрая извади кълбо синя вълнена прежда. В единия край на нишката имаше няколко игли и недовършен чорап, който баба бе започнала да ми плете.

— Идеално — каза тя. — Ще те сложа в чорапа и ще те спусна на балкона на Върховната вещица. Но трябва да побързаме! Онова чудовище ще се прибере всеки момент.

Мишокът крадец

Баба ме отнесе задъхана обратно в спалнята ми и ме изнесе на балкона.

— Готов ли си? — попита тя. — Сега ще те сложа в чорапа.

— Надявам се да успея, тъй като съм само едно малко мишле.

— Ще се справиш. Успех, миличък.

Тя ме сложи в чорапа и започна да ме спуска от балкона. Аз се свих и затаих дъх. През пролуките в плетката виждах доста ясно. На километри под мен децата, които си играеха на плажа, бяха големи колкото бръмбари. Чорапът започна да се полюшва от ветреца. Погледнах нагоре и видях как баба е подала глава над парапета на балкона.

— Почти стигна — провикна се тя. — Готово! Сега ще те поставя леко на терасата и готово!

Усетих лек удар.

— Хайде, влизай — провикна се баба. — Побързай! Претърси стаята!

Изскочих от чорапа и пропълзях в спалнята на Върховната вещица. Вътре се носеше същата миризма на плесен, която долових и в балната зала. Така воняха вещиците. Напомняше ми за миризмата в мъжката обществена тоалетна на гарата в града ни.

Доколкото виждах, стаята бе подредена. Нямаше никакви признаци, че не я обитава обикновен човек. Но няма как да ги има, нали? Вещиците не са толкова глупави, че да оставят подозрителни предмети да се търкалят из хотелските им стаи, които камериерката може да види.

Изведнъж видях по килима да скача жаба и да се скрива под леглото. Аз самият също подскочих.

— Побързай! — долетя гласът на баба ми някъде далеч отгоре. — Вземай бутилката и излизай от там!

Запълзях наоколо и се опитах да претърся стаята. Това обаче не беше лесна работа. Не можех например да отворя чекмеджетата. Не можех да отворя и вратите на големия гардероб. Спрях да се щурам. Седнах в средата на стаята и се замислих. Ако Върховната вещица искаше да скрие нещо изключително тайно, къде би го сложила? Със сигурност не би го поставила в обикновени чекмеджета. Нито в гардероба. Там би било твърде очевидно. Скочих върху леглото, за да огледам стаята по-добре. „Хей, да не би да го е скрила под дюшека?“, помислих си аз. Много внимателно се наведох от ръба на леглото и се промуших под дюшека. Трябваше да се напъхам с всички сили, за да продължа напред, но не се отказах. Нищо не виждах. Дращех с лапи напосоки, когато главата ми се удари в нещо твърдо в дюшека над мен. Протегнах лапи, за да го опипам. Дали не беше бутилчица? Да, наистина беше бутилка! Успях опипом да проследя каква форма има през плата на дюшека. А до нея имаше друга твърда издутина, и още една, и до нея друга. Върховната вещица сигурно бе разпорила дюшека, бе пъхнала всички бутилки вътре и отново го бе зашила. Започнах трескаво да разкъсвам със зъби плата над главата си. Предните ми зъби бяха изключително остри и не ми отне много време да прогриза малка дупка. Качих се в нея и грабнах една бутилка за гърлото. Избутах я през дупката в дюшека и се промуших след нея.

Тръгнах заднишком, теглех бутилката след себе си и успях да стигна до ръба на дюшека. Бутнах бутилката от леглото върху килима. Тя отскочи от пода, но не се счупи. Скочих от леглото и разгледах малката бутилка. Беше същата като онази, която Върховната вещица извади в балната зала. Върху нея имаше залепен етикет с надпис „ФОРМУЛА 86 СЪС ЗАБАВЕНО ДЕЙСТВИЕ ЗА СЪЗДАВАНЕ НА МИШКИ“. Отдолу пишеше: „Тази бутилка съдържа петстотин дози“. Еврика! Останах изключително доволен от себе си.

Изпод леглото със скокове се показаха три жаби. Те приклекнаха на килима и ме зяпнаха с големите си черни очи. И аз се вгледах в тях. Огромните им очи бяха най-тъжното нещо, което някога бях виждал. Изведнъж ми мина през ум, че почти със сигурност тези жаби са били деца някога, преди Върховната вещица да се добере до тях. Стоях неподвижно, стиснал бутилката и взрян в животинките.

— Кои сте вие? — попитах ги аз.

В същия миг чух как в ключалката се превърта ключ, вратата се отваря с трясък и Върховната вещица влиза в стаята. Жабите се скриха под леглото с един скок. Аз се шмугнах след тях с бутилката в лапичките си, изприпках до стената и се спотаих зад единия крак на леглото. Чух стъпки по килима. Надзърнах иззад крака. Трите жаби се бяха сгушили една в друга под централната част на леглото. Жабите не могат да се крият като мишките. Не могат и да бягат като мишките. Горкичките същества можеха само да скачат, при това доста тромаво.

Изведнъж видях лицето на Върховната вещица, която надникна под леглото. Скрих глава обратно зад крака.

— Ето къде сте, жабчета — каза вещицата. — Можете да стоите там, докато си легна довечера, а след това ще ви изхвърля през прозореца, за да ви изядат чайките.

Внезапно през отворената врата на балкона долетя силният и ясен вик на баба ми:

— Побързай, скъпи! По-бързо! Излизай веднага от там!

— Кой вика? — изсъска Върховната вещица.

Аз отново надникнах иззад крака на леглото и я видях как отива към вратата на балкона, докато си мърмореше.

— Кой е на моя балкон? Кой е там? Кой се оссмелява да идва без покана?

Тя излезе през отворената врата и се озова на балкона.

— Каква е тази пррежда, която висси тук?

— О, здравейте — долетя гласът на баба ми. — Изпуснах си преждата през балкона по грешка. Но всичко е наред. Успях да я хвана за другия край. Ще я издърпам сама, но ви благодаря все пак.

Удивих се колко спокойно говореше.

— С когото говоррехте току-що? — попита ядосано Върховната вещица. — На кого казвахте да побъррза и да излиза веднага?

— Говорех на внука си — отвърна баба. — Стои в банята от часове и му е време да излиза. Седи вътре и чете книги и съвсем забравя къде се намира! Вие имате ли деца, скъпа?

— Не! — кресна Върховната вещица, бързо се върна в стаята и затръшна вратата на балкона зад себе си.

С мен бе свършено. Пътят ми за бягство бе отрязан. Бях затворен в една стая с Върховната вещица и три уплашени до смърт жаби. Страхувах се точно толкова, колкото и жабите. Бях убеден, че ако ме забележи, тя ще ме хване и ще ме изхвърли през балкона за храна на чайките.

На вратата на стаята се почука.

— Какво има сега? — кресна Върховната вещица.

— Ние сме най-старите — отвърна смирен глас от коридора. — Шест часът е и дойдохме да вземем бутилките, които ни обещахте, Ваше Върховенство.

Видях как Върховната вещица прекосява килима и отива до вратата. След това я отвори и множество чифтове обувки започнаха да влизат в стаята. Те пристъпваха бавно и несигурно, сякаш собствениците на обувките се страхуваха да влязат.

— Влизайте! Влизайте! — сопна се Върховната вещица. — Не се помайвайте в корридора! Нямам цяла нощ на разположение!

Това бе единствената ми възможност. Изскочих иззад крака на леглото и се стрелнах към отворената врата. Прескочих няколко чифта обувки, изпречили се на пътя ми, и след три секунди бях навън в коридора, все още притиснал безценната бутилка към гърдите си. Никой не ме видя. Не последваха викове: „Мишка! Мишка!“. Чувах само гласовете на най-старите вещици, които бърбореха глупави неща от рода на „Колко сте мила, Ваше Върховенство“ и други подобни. Заподскачах нагоре по стълбите. Стигнах до петия етаж и завих по коридора към спалнята си. Слава богу, наоколо нямаше жива душа. С дъното на бутилката започнах да чукам по вратата: „Чук-чук-чук“. Продължих да почуквам. Дали баба щеше да ме чуе? Реших, че със сигурност ще ме чуе. Ударите на бутилката във вратата бяха доста силни. Чук-чук-чук… Дано някой не дойдеше по коридора.

Но вратата не се отваряше. Реших да рискувам.

— Бабо! — извиках с цяло гърло. — Бабо, аз съм! Отвори ми!

Чух по килима да се тътрят крака и вратата се отвори. Шмугнах се вътре като стрела.

— Успях! — извиках аз и заподскачах. — Взех я, бабо! Виж, взех я! Имаме цяла бутилка с отвара!

Баба затвори вратата. Наведе се, вдигна ме на ръце и ме прегърна.

— О, скъпи! — изплака тя. — Слава богу, че си жив!

Тя взе бутилчицата от лапичките ми и прочете етикета на глас:

— „Формула осемдесет и шест със забавено действие за създаване на мишки. Тази бутилка съдържа петстотин дози!“ О, умното ми момче! Ти си цяло съкровище! Ти си истинско чудо! Как, за бога, се измъкна от стаята?

— Успях, когато най-старите вещици влизаха. Всичко ми е малко мъгляво, бабо. Не искам пак да ми се случва нещо подобно.

— И аз я видях! — каза баба.

— Знам, чух ви да си говорите. Нали е ужасно противна?

— Тя е убийца. Тя е най-жестоката жена на света!

— Видя ли маската й? — попитах аз.

— Удивителна е. Изглежда като истинско лице. Макар да знаех, че е маска, пак не личеше по нищо. О, скъпи! — изплака баба и ме прегърна. — Мислех си, че повече никога няма да те видя! Толкова съм щастлива, че се спаси!

Господин и госпожа Дженкинс виждат Бруно

Баба ме занесе в своята стая и ме остави на масата. После постави ценната бутилка до мен.

— В колко часа ще вечерят вещиците в трапезарията? — попита тя.

— В осем часа — отвърнах.

Баба погледна часовника си.

— Сега е шест часа и десет минути. До осем часа трябва да решим какъв ще е следващият ни ход.

Изведнъж погледът й се спря върху Бруно. Той още беше в купата с банани на масата. Беше изял три банана и сега нападаше четвъртия. Бруно бе станал ужасно дебел.

— Достатъчно — каза баба, извади го от купата и го постави върху масата. — Мисля, че е време да върнем този мъник на семейството му. Не си ли съгласен, Бруно?

Бруно я погледна начумерено. За пръв път виждах мишка да се чумери, но той успя да докара това изражение.

— Родителите ми ми позволяват да ям колкото си поискам — възрази той. — Предпочитам да съм при тях, отколкото при вас.

— Разбира се — рече баба. — Знаеш ли сега къде са майка ти и баща ти?

— Преди малко бяха в салона — казах аз. — Видях ги да седят там, когато притичахме покрай залата на път за насам.

— Добре — рече баба. — Да отидем и да проверим още ли са там. Искаш ли да дойдеш и ти? — обърна се тя към мен.

— Да, моля те.

— Ще ви сложа в чантата си. Пазете тишина и не се показвайте навън. Ако се наложи да надзърнете по някое време, си подайте само носовете.

Чантата на баба беше голяма, направена от черна кожа, и имаше закопчалка във формата на черупка на костенурка. Тя взе Бруно и мен и ни прибра вътре.

— Няма да я закопчавам, но не се подавайте навън.

Нямах намерение да стоя скрит в чантата. Исках да видя всичко. Настаних се в малък страничен джоб близо до закопчалката, от който можех да надзъртам навън, когато си поискам.

— Хей! — обади се Бруно. — Дайте ми остатъка от банана, който ядях.

— Добре — съгласи се баба. — Само и само да мълчиш.

Тя пусна наръфания банан в чантата си, метна я на рамото, излезе от стаята и тръгна с тежки стъпки по коридора, подпряна на бастуна.

Слязохме с асансьора до приземния етаж и прекосихме читалнята, за да стигнем до салона. Господин и госпожа Дженкинс се бяха настанили там на два фотьойла, между които бе разположена ниска масичка със стъклен плот. В салона имаше още няколко групи хора, но семейство Дженкинс бяха единствената двойка, която седеше сама на маса. Господин Дженкинс четеше вестник, а госпожа Дженкинс плетеше нещо голямо с цвят на горчица. Бях подал само носа и очите си над закопчалката на чантата, но виждах прекрасно. Виждах всичко.

Баба, облечена в черна дантелена рокля, тръгна с тежки стъпки през салона и спря пред масата на семейство Дженкинс.

— Вие ли сте господин и госпожа Дженкинс? — попита тя.

Господин Дженкинс я изгледа над вестника и се намръщи.

— Да, аз съм господин Дженкинс. С какво мога да ви помогна, госпожо?

— Опасявам се, че трябва да ви съобщя неприятна новина — каза тя. — Става въпрос за сина ви Бруно.

— Какво се е случило? — поинтересува се господин Дженкинс.

Госпожа Дженкинс вдигна очи, но продължи да плете.

— Какво е направил малкият калпазанин? — попита господин Дженкинс. — Предполагам, че тършува из кухнята.

— Малко по-лошо е — каза баба. — Дали не бихме могли да поговорим някъде насаме?

— Насаме ли? — попита господин Дженкинс. — Че защо трябва да говорим насаме?

— Не ми е лесно да ви обясня — отвърна баба. — По-добре всички да се качим във вашата стая и да седнем, преди да ви разкажа всичко.

Господин Дженкинс остави вестника си. Госпожа Дженкинс спря да плете.

— Не искам да се качвам в стаята си, госпожо — заяви господин Дженкинс. — Тук ми е напълно удобно, благодаря за загрижеността. — Той беше едър и груб мъж и не бе свикнал друг да му нарежда. — Кажете по какъв въпрос искате да говорим, а след това ни оставете на спокойствие. — Говореше така, сякаш пред него стоеше амбулантен търговец, който се опитва да му продаде прахосмукачка.

Горката ми баба се стараеше да е възможно най-любезна, но започна малко да се нервира.

— Не можем да говорим тук — каза тя. — Има твърде много хора, а въпросът е доста деликатен и личен.

— Ще говоря където си поискам, госпожо — заяви господин Дженкинс. — Хайде, изплюйте камъчето! Ако Бруно е разбил прозорец или ви е счупил очилата, ще платя за щетите, но няма да помръдна от този стол!

Някои от хората в салона започнаха да се обръщат и да ни гледат.

— Всъщност къде е Бруно? — попита господин Дженкинс. — Кажете му да дойде при мен.

— Той вече е тук — каза баба. — В чантата ми е. — Тя потупа голямата безформена кожена чанта с бастуна си.

— Как така е в чантата ви? — викна господин Дженкинс.

— Шегувате ли се? — попита превзето госпожа Дженкинс.

— Напълно сериозно говоря — отвърна баба. — Синът ви претърпя неприятна злополука.

— На него непрекъснато му се случват злополуки — каза господин Дженкинс. — Преяжда, а после има газове. Трябва да го чуете след вечеря. Звучи като духов оркестър! Но се оправя след една голяма лъжица рициново масло. Къде е малкият хубостник?

— Вече ви казах — рече баба. — В чантата ми е. Но мисля, че е по-добре да отидем някъде насаме, преди да го видите в сегашното му състояние.

— Тази жена е луда — отвърна госпожа Дженкинс. — Накарай я да си върви.

— Най-просто казано, синът ви Бруно е значително променен.

— Променен ли? — извика господин Дженкинс. — Какво, по дяволите, искате да кажете с това, че е „променен“?

— Махайте се! — рече госпожа Дженкинс. — Вие сте просто една изкуфяла старица!

— Опитвам се възможно най-внимателно да ви кажа, че Бруно наистина е в чантата ми. Внукът ми е видял какво са му сторили.

— Кого е видял и какво са му сторили, за бога? — изкрещя господин Дженкинс. Черните му мустаци подскачаха нагоре-надолу, докато крещеше.

— Видял е как вещиците го превръщат в мишка — каза баба.

— Повикай управителя, скъпи — обърна се госпожа Дженкинс към съпруга си. — Накарай го да изхвърли тази луда жена от хотела.

В този момент търпението на баба ми се изчерпа. Тя бръкна в чантата си и намери Бруно. Извади го и го постави на стъклената маса. Госпожа Дженкинс погледна дебелата кафява мишка, която още дъвчеше парче банан, и нададе писък, който разклати кристалните висулки на полилея. Тя скочи от стола си и изписка:

— Мишка! Махнете я! Не мога да понасям тези твари!

— Това е Бруно — каза баба.

— Ти, зла старице! — кресна господин Дженкинс. Той размаха вестника си към Бруно и се опита да го бутне от масата.

Баба се спусна напред и успя да го хване, преди да падне на пода. Госпожа Дженкинс още пищеше с цяло гърло, а господин Дженкинс се бе надвесил над нас и крещеше:

— Махайте се от тук! Как се осмелявате да плашите така жена ми! Незабавно разкарайте тази гнусна мишка!

— Помощ! — изписка госпожа Дженкинс. Лицето й бе добило пепеливия цвят на рибешки корем.

— Е, направих каквото можах — каза баба, обърна се и излезе от салона с Бруно в ръка.

Планът

Върнахме се в стаята, баба извади мен и Бруно от чантата си и ни остави върху масата.

— Защо, за бога, не проговори и не каза на баща си кой си? — обърна се тя към Бруно.

— Защото устата ми беше пълна — отвърна той, скочи веднага обратно в купата с банани и продължи да яде.

— Какво непослушно момче си ти — каза му баба.

— Не е момче, а мишка — рекох аз.

— Точно така, скъпи. Но сега нямаме време да се тревожим за него. Трябва да измислим план. След около час и половина всички вещици ще слязат да вечерят в трапезарията, нали?

— Да. И на всяка трябва да дадем по една доза от отварата за мишки. Но как ще го направим?

— Бабо, струва ми се, забравяш, че една мишка може да се шмугне на места, до които хората не могат да достигнат.

— Прав си, скъпи. Но дори и мишка не може да пълзи незабелязано по масата с бутилка и да ръси от отварата върху печеното говеждо в чиниите на вещиците.

— Не възнамерявам да действам в трапезарията — казах аз.

— А къде?

— В кухнята, докато приготвят храната им.

Баба ме зяпна.

— Милото ми дете — каза тя бавно, — струва ми се, че откакто те превърнаха в мишка, си станал два пъти по-умен!

— Една малка мишка може да пропълзи в кухнята между тенджерите и тиганите и ако внимава много, никой няма да я забележи.

— Великолепно! — извика баба. — Божичко, мисля, че идеята ти ще свърши работа.

— Само че как ще разбера коя е тяхната храна? Не искам да сипя отварата в грешната тенджера. Ще е истинска катастрофа, ако превърна всички гости в мишки по грешка и особено теб, бабо.

— Тогава трябва да се промъкнеш в кухнята, да си намериш добро скривалище, да чакаш… и да се ослушваш. Просто се сгуши в някоя пролука и слушай какво казват готвачите… а после с малко късмет някой ще ти подскаже. Независимо дали я приготвят за голяма група хора, храната винаги се готви отделно.

— Добре — отвърнах аз. — Така ще направя. Ще се спотая, ще се ослушвам и ще се надявам да извадя късмет.

— Ще бъде много опасно — каза баба. — Мишките не са добре дошли в кухнята. Ако те видят, ще те пребият до смърт.

— Няма да допусна да ме видят.

— Не забравяй и че ще носиш бутилката, а така няма да си толкова бърз и пъргав.

— Мога да тичам доста бързо на задните си крака с бутилката в предните лапи. Нали преди малко направих точно това? Качих се до тук от стаята на Върховната вещица с бутилката в лапи.

— А как ще отвориш капачката? — попита баба. — Това може да те затрудни.

— Нека опитам. — Взех малката бутилка и с двете си предни лапи успях да отвъртя капачката доста лесно.

— Чудесно. Ти наистина си много умен мишок — каза баба и погледна часовника си. — В седем и половина ще сляза в трапезарията за вечеря и ще те взема в чантата си. След това ще те пусна под масата заедно с бутилката, но после ще се наложи да се справиш сам. Ще трябва да прекосиш незабелязано трапезарията и да минеш през вратата към кухнята. През вратата непрекъснато влизат и излизат келнери. Ще трябва да изчакаш подходящия момент и да се шмугнеш след някой от тях. Само внимавай да не те стъпчат и да не те смачкат с вратата.

— Ще се опитам — казах аз.

— И каквото и да се случи, не допускай да те хванат.

— Престани да ми напомняш това, бабо. Притесняваш ме.

— Ти си истински смелчага. Много те обичам.

— Какво ще правим с Бруно? — попитах аз.

Бруно вдигна глава.

— Идвам с вас — каза той с пълна уста с банан. — Няма да пропусна вечерята!

Баба се замисли за миг.

— Ще те взема, ако обещаеш да се държиш добре. Искаш ли да хапнеш нещо, скъпи? — обърна се тя към мен.

— Не, благодаря. Твърде съм развълнуван, за да ям. А и трябва да съм в добра форма и да съм пъргав за задачата, която ме чака.

— Наистина е важна задача — съгласи се баба. — По-важна от нея няма да имаш през живота си.

В кухнята

— Време е! — каза баба. — Настъпи важният миг! Готов ли си, скъпи?

Беше точно седем и половина. Бруно довършваше четвъртия банан в купата.

— Почакайте — каза той. — Само още няколко хапки.

— Не! — отсече баба. — Трябва да тръгваме! — Тя го взе и го стисна в ръка. Баба беше много напрегната и нервна. Никога не я бях виждал такава. — Сега ще сложа и двама ви в чантата си, но няма да я закопчавам. — Тя пъхна вътре първо Бруно. Изчаках реда си, притиснал бутилката към гърдите си. — Сега е твой ред. — Баба ме взе в ръка и ме целуна по носа. — Успех, скъпи. О, и нали знаеш, че имаш опашка?

— Моля?

— Имаш опашка. Дълга извита опашка.

— Признавам, че изобщо не се сетих за това. Мили боже, наистина имам опашка! Сега я виждам! Мога дори да я движа! Доста е хубава, нали?

— Казвам ти това само защото може да ти е от полза, докато се катериш из кухнята. Можеш да я омотаеш около нещо и да се залюлееш или пък да се спускаш на пода от високи места.

— Как ми се иска да се бях сетил по-рано. Щях да се упражнявам да я използвам.

— Вече е късно — каза баба. — Трябва да тръгваме.

Тя ме пусна в чантата при Бруно и аз веднага заех любимото си място за наблюдение в малкия страничен джоб, за да мога да подавам глава и да гледам какво става.

Баба взе бастуна си, излезе в коридора и тръгна към асансьора. Натисна бутона, асансьорът дойде и тя се качи в него. Вътре нямаше друг, освен нас.

— Виж, няма как да разговаряме с теб, щом влезем в трапезарията, защото хората ще ме помислят за луда, която си говори сама.

Асансьорът стигна до приземния етаж и спря рязко. Баба излезе, прекоси фоайето на хотела и влезе в трапезарията. Тя представляваше голяма зала със златни украси по тавана и големи огледала по стените. Редовните гости имаха резервирани маси, повечето вече бяха заели местата си и започваха да вечерят. Навсякъде минаваха забързани келнери с чинии и подноси в ръце. Ние седяхме на малка маса по средата, край дясната стена на залата. Баба отиде до масичката и седна.

Надзърнах от чантата и видях в средата на залата две дълги маси, които все още бяха празни. Върху всяка от тях имаше табелка, прикрепена върху нещо като сребърна стойка, която гласеше:

Резервирана за членовете на КДБЖД

Баба ми погледна към дългите маси, но не каза нищо. После разгъна салфетката си и я постла върху чантата в скута си. Ръката й се плъзна под салфетката и ме хвана внимателно. Така скрит, тя ме вдигна близо до лицето си и прошепна:

— Ще те оставя на пода под масата. Покривката се спуска почти до земята и никой няма да те види. Държиш ли бутилката?

— Да — прошепнах. — Готов съм, бабо.

В този миг до масата дойде келнер с черен костюм. Изпод салфетката виждах краката му, а малко след това, когато чух гласа му, разбрах кой е. Казваше се Уилям.

— Добър вечер, госпожо — обърна се той към баба. — Къде е малкият господин тази вечер?

— Не се чувства добре — отвърна баба. — Ще остане в стаята си.

— Съжалявам — каза Уилям. — Днес има грахова супа, а за основно ястие можете да изберете между риба на скара или печено агнешко.

— Грахова супа и агнешко, моля — поръча баба. — Но не се притеснявай, Уилям. Тази вечер не бързам за никъде. Всъщност би ли ми донесъл първо чаша сухо шери?

— Разбира се, госпожо — каза Уилям и се отдалечи.

Баба се престори, че е изпуснала нещо, и щом се наведе, ме пусна върху пода под масата.

— Тръгвай, скъпи! — прошепна тя и се изправи.

Сега бях сам. Стоях, сграбчил малката бутилка. Знаех къде точно се намира вратата на кухнята. Трябваше да прекося половината от огромната трапезария, за да достигна до нея. „Започва се“, помислих си и като светкавица изскочих изпод масата и се спуснах към стената. Нямах намерение да прекосявам трапезарията по средата. Беше твърде рисковано. Планирах да се придържам към стената и да обиколя залата, докато стигна до вратата към кухнята.

Затичах се. О, как само тичах. Мисля, че никой не ме видя. Всички бяха твърде заети с вечерята си. Но за да достигна вратата към кухнята, трябваше да мина покрай главния вход на трапезарията. Тъкмо се канех да го направя, когато в залата се изсипаха един куп жени. Прилепих се към стената и стиснах бутилката. Първо видях само обувките и глезените на стичащите се през вратата дами, но след това вдигнах очи малко по-нагоре и веднага разбрах кои са те. Вещиците идваха на вечеря!

Изчаках, докато всички минаха покрай мен, и се спуснах към вратата на кухнята. Един келнер я отвори, за да влезе. Шмугнах се след него и се скрих зад голяма кофа за боклук. Останах там за няколко минути, като само слушах врявата и разговорите. Боже, какво място беше кухнята! Какъв шум! Парата! Тракането на всички онези тенджери и тигани! Как само викаха готвачите! А келнерите влизаха и излизаха от трапезарията и крещяха поръчките си! „Четири супи, две порции агнешко и две порции риба за двайсет и осма маса! Три ябълкови пая и два ягодови сладоледа за седемнайсета!“ Непрекъснато се чуваха подобни реплики.

Малко над главата ми, отстрани на кофата за боклук, стърчеше дръжка. Стиснал бутилката, подскочих, направих салто във въздуха и се хванах за дръжката с края на опашката си. В следващия миг вече се люлеех надолу с главата. Беше страхотно. Помислих си: „Сигурно така се чувства акробатът на трапеца, когато се люлее високо във въздуха под купола на цирка“. Единствената разлика беше, че неговият трапец можеше да се люлее само назад и напред. Моят трапец (моята опашка) се люлееше във всяка посока, в която поисках. Може би все пак щях да стана мишка цирков артист.

В този миг един келнер влезе с чиния в ръка и каза:

— Старата вещица от четвърта маса казва, че месото е много твърдо! Иска друга порция!

Един от готвачите рече:

— Дай ми чинията й!

Паднах на пода и надзърнах иззад кофата за боклук. Видях как готвачът изхвърля месото от чинията и слага друго парче. После каза:

— Хайде, момчета, сипете й малко сос! — Той обиколи с чинията всички в кухнята и знаете ли какво направиха те? Всеки от готвачите и помощниците се изплю в чинията на старата жена! — Да видим сега дали ще й хареса! — добави готвачът и подаде чинията обратно на сервитьора.

Малко след това друг келнер влезе и извика:

— Всички от КДБЖД искат супа!

Тогава се надигнах и наострих уши. Подадох се малко повече иззад кофата за боклук, за да виждам какво става в кухнята. Мъж с висока бяла шапка, който явно беше главният готвач, извика:

— Сложете супата за дългата маса в най-големия сребърен супник!

Главният готвач сложи голям сребърен съд върху дървения плот, простиращ се по цялото протежение на отсрещната стена. „Ще сипят супата в сребърния супник — помислих си аз. — Значи там трябва да изсипя съдържанието на бутилката.“

Забелязах, че високо над плота, почти под тавана, има дълъг рафт, наблъскан с тенджери и тигани. „Ако някак си се добера до онзи рафт, тогава ще успея. Ще се озова точно над сребърния супник“ — помислих си аз.

Но първо трябваше някак си да стигна до другия край на кухнята и да се кача на средния рафт. Хрумна ми великолепна идея! Отново скочих нагоре и омотах опашка около дръжката на кофата. След това увиснах надолу с главата и се залюлях. Люлеех се все по-високо и по-високо. Спомних си за акробата на трапец в цирка, на който бях ходил миналия Великден, и начина, по който той караше трапеца да се люлее все по-високо, а след това се пускаше от него и прелиташе във въздуха. И така, в точния миг, когато достигнах най-високата точка, се пуснах от дръжката, прелетях през кухнята и се приземих идеално на средния рафт!

„Боже, какви удивителни неща може да прави една мишка! А аз още съм начинаещ!“ — помислих си аз.

Никой не ме видя. Всички бяха твърде заети с тенджерите и тиганите. От средния рафт някак си успях да се покатеря върху тънка тръба за вода в ъгъла и за нула време се озовах на най-горния рафт точно под тавана, заобиколен от тенджери и тигани. Знаех, че там няма как да ме видят. Мястото беше страхотно и започнах да си проправям път към края на рафта, докато не се озовах точно над големия празен супник, в който щяха да сипят супата. Оставих бутилката. Отвъртях капачката, пропълзях до ръба на лавицата и бързо изсипах съдържанието в сребърния супник.

В следващия миг един от готвачите дойде с гигантски казан с димяща зелена супа и го изсипа в сребърния супник. После й сложи капака и извика:

— Супата за голямата маса е готова!

Тогава дойде келнер и отнесе сребърния супник.

Успях! Дори да не се върнех жив при баба си, вещиците щяха да изпият отварата! Оставих празната бутилка зад една голяма тенджера и тръгнах обратно по най-горния рафт. Беше ми много по-лесно да се движа без бутилката. Започнах да използвам опашката си все повече. Прелитах от една дръжка на тенджера на друга и така по целия рафт, докато долу под мен готвачи и келнери се суетяха, кипяха чайници, пращяха тигани и вряха тенджери, и си помислих: „Какъв живот само! Колко е забавно да си мишка и да правиш подобни вълнуващи номера!“. Продължавах да се люлея възхитително от дръжка на дръжка и така се забавлявах, та напълно забравих, че ако някой в кухнята погледне нагоре, ще ме види съвсем ясно.

След това всичко се случи толкова бързо, че нямах време да реагирам. Чух мъжки глас да вика:

— Мишка! Вижте онази мръсна мишка!

Под себе си зърнах фигура, облечена в бяло, с висока бяла шапка, пред очите ми проблесна стомана от профучаващ във въздуха нож, прониза ме болка в края на опашката и внезапно полетях с главата надолу към пода.

Още докато падах, разбрах какво се бе случило. Знаех, че върхът на опашката ми е отрязан, че ще падна на пода и всички в кухнята ще ме погнат.

— Мишка! — крещяха те. — Мишка! Мишка! Хванете я бързо!

Ударих се в пода, отскочих и се втурнах да си спасявам кожата. Навсякъде около мен големи черни обувки тропаха троп-троп-троп и аз ги заобикалях и тичах ли, тичах, завивах рязко, обръщах се и се изплъзвах по кухненския под.

— Хванете я! — крещяха те. — Убийте я! Смачкайте я с крак.

Имах чувството, че черните обувки са навсякъде, опитват се да ме настъпят, а аз се изплъзвах, завивах рязко и след това напълно отчаян, почти без да съзнавам какво правя, с единственото желание да си намеря скришно местенце, пропълзях в крачола на един от готвачите и се вкопчих в чорапа му.

— Хей! — извика готвачът. — Да му се не види! Мишката влезе в крачола ми! Чакайте, момчета! Този път ще я хвана!

Мъжът започна да пляска с ръце по крачола си и ако не се размърдах по-бързо, вече наистина щяха да ме смачкат. Можех да вървя единствено нагоре. Зарових малките си нокти в косматата кожа на мъжа и се закатерих все по-нагоре, по прасеца, през коляното до бедрото.

— Майчице! — крещеше готвачът. — Мишката се катери нагоре! Пълзи по крака ми!

Чух как другите готвачи избухват в смях, но ви уверявам, че на мен никак не ми беше смешно. Тичах, за да отърва кожата си. Мъжът пляскаше с длани по крака си и подскачаше, сякаш бе стъпил върху жарава, а аз продължавах да се катеря, като избягвах ударите му и накрая стигнах до самия край на крачола, откъдето вече нямаше изход.

— Помощ! Помощ! Помощ! — крещеше мъжът. — Мишката влезе в гащите ми! Пълзи в гащите ми! Махнете я! Помогнете ми да я извадя!

— Свали си панталона, глупако! — извика друг. — Свали си панталона и ще я хванем!

Вече бях по средата на панталона, там, където се събират двата крачола и започва ципът. Беше много тъмно и ужасно горещо. Знаех, че не бива да спирам. Стрелнах се напред и влязох в другия крачол. Спуснах се светкавично по крака му, излязох през отвора и отново се озовах на пода. Чух, че глупавият готвач още крещи:

— В панталона ми е! Извадете я! Моля ви, помогнете ми, преди да ме е ухапала!

Зърнах как целият кухненски персонал се е събрал около него и се залива от смях. Никой не забеляза малката кафява мишка, която притича по пода и се шмугна в чувал с картофи.

Зарових се дълбоко сред мръсните картофи и затаих дъх.

Готвачът явно веднага бе започнал да си събува панталона, защото сега всички викаха:

— Няма я! Няма никаква мишка, глупако!

— Тук беше, кълна се! — крещеше мъжът. — Не ви е влизала мишка в панталоните! Нямате представа какво е усещането!

Фактът, че мъничко същество като мен бе успяло да всее такъв смут сред група възрастни мъже, ме изпълни със задоволство. Не можах да не се усмихна въпреки болките в опашката си.

Останах в чувала, докато не се уверих, че готвачите са забравили за мен. Тогава изпълзях от картофите и предпазливо подадох глава навън. В кухнята пак цареше суматоха и келнерите тичаха напред-назад. Видях сервитьора, който влезе по-рано и се оплака от месото.

— Хей, момчета! — извика той. — Попитах старата вещица дали второто парче месо й е харесало повече, а тя рече, че било много вкусно! Каза, че много й харесало!

Трябваше да се измъкна от кухнята и да се върна при баба. Имаше само един начин да успея — като прекося цялата кухня и изляза през вратата след някой от келнерите. Спотаих се в очакване на удобен момент. Опашката ужасно ме болеше. Увих я около себе си, за да я погледна. Липсваха около пет сантиметра от нея и кървеше доста силно. Един сервитьор вземаше чинийки, пълни с розов сладолед. Бе хванал по една чиния във всяка длан и крепеше по още една на ръцете си. Той тръгна към вратата и я бутна с рамо. Аз изскочих от чувала с картофите, притичах по пода и влязох в трапезарията като светкавица, без да спирам, докато не стигнах под масата на баба.

Така се зарадвах да видя отново бабините крака, обути в старомодни черни обувки с каишки и копчета. Покатерих се по крака й и тупнах в скута й.

— Здравей, бабо! — прошепнах аз. — Върнах се! Успях! Изсипах цялата отвара в супата!

Баба спусна ръка и ме погали.

— Браво, скъпи! — прошепна тя. — Браво на теб! В момента те ядат точно тази супа! — Баба внезапно дръпна ръка. — Ти кървиш! Миличък, какво ти се е случило?

— Един готвач отряза част от опашката ми с готварски нож. Не можеш да си представиш колко боли.

— Дай да я прегледам. — Баба наведе глава и огледа опашката ми. — Горкичкият ми. Ще те превържа с носната си кърпа. Така ще спра кръвта.

Тя извади малка носна кърпа, обшита с дантела, и успя някак си да я увие около раната.

— Ще се оправиш — успокои ме баба. — Опитай се да не мислиш за нея. Наистина ли успя да изсипеш цялата бутилка в супата им?

— До последната капка — отвърнах аз. — Можеш ли да ме разположиш някъде, откъдето ще виждам?

— Да. Чантата ми е на свободния стол до мен. Ще те пусна в нея и можеш да надзърташ оттам, стига да внимаваш да не те забележат. Бруно също е там, но не му обръщай внимание. Дадох му едно хлебче, с което да се занимава известно време.

Ръката на баба ме обгърна, тя ме вдигна от скута си и ме премести в чантата си.

— Здравей, Бруно — поздравих аз.

— Хлебчето е чудесно — отвърна той, докато гризеше от него на дъното на чантата. — Но ми се иска да беше намазано с масло.

Надзърнах над ръба на чантата. Виждах ясно вещиците, седнали на двете дълги маси в центъра на залата. Бяха изяли супата и келнерите прибираха чиниите им. Баба ми беше запалила една от противните си пури и бе обгърната от кълба дим. Около нас гостите на луксозния хотел си говореха и вечеряха. Горе-долу половината от тях бяха стари хора с бастуни, но имаше и много семейства с по няколко деца. Всички те бяха заможни хора. Ако искаш да отседнеш в хотел „Блясък“, трябваше да имаш пари.

— Това е тя, бабо! — прошепнах аз. — Това е Върховната вещица!

— Знам — прошепна баба ми. — Онази дребничката, която седи начело на по-близката маса!

— Може да те убие! Способна е да убие всички в трапезарията с пламтящите си искри!

— Скрий се! — прошепна ми баба. — Келнерът идва!

Скрих се от поглед и чух Уилям да казва:

— Агнешкото ви, госпожо. Какви зеленчуци предпочитате? Грах или моркови?

— Моркови, ако обичаш. Но в никакъв случай не искам картофи.

Чух как й сервират морковите. Последва мълчание. След това баба ми прошепна:

— Всичко е наред. Той се отдалечи.

Отново подадох глава от чантата.

— Едва ли някой ще забележи, че малката ми глава се подава — прошепнах аз.

— Мисля, че няма. Но проблемът е, че трябва да говоря с теб, без да си мърдам устните.

— Справяш се прекрасно.

— Преброих вещиците — продължи баба. — Изобщо не са толкова много, колкото си мислеше ти. Предполагам, че не си ги броил точно, когато каза, че са двеста, нали?

— На мен ми се струваха двеста на брой.

— Сбъркала съм — каза баба. — Мислех си, че в Англия има много повече вещици.

— Колко са общо? — попитах аз.

— Осемдесет и четири.

— Били са осемдесет и пет, защото едната беше изпържена.

В този миг зърнах господин Дженкинс, бащата на Бруно, да се приближава към масата ни.

— Внимавай, бабо! — прошепнах аз. — Идва бащата на Бруно!

Господин Дженкинс и синът му

Господин Дженкинс дойде на нашата маса с решителна крачка и гневно изражение.

— Къде е внукът ви? — обърна се той към баба. Говореше грубо и изглеждаше много ядосан.

Баба го погледна хладно, но не му отговори.

— Предполагам, че двамата със сина ми Бруно са намислили някоя пакост — продължи господин Дженкинс. — Бруно не се прибра за вечеря, а той не пропуска хранене почти за нищо на света!

— Трябва да призная, че има голям апетит — каза баба.

— Имам чувството, че знаете какво става — рече господин Дженкинс. — Не знам коя, по дяволите, сте, а пък и не ме интересува особено, но днес следобед се подиграхте с мен и жена ми. Извадихте на масата гнусна малка мишка. Това ме навежда на мисълта, че тримата сте намислили нещо. Затова, ако знаете къде е Бруно, бъдете така любезна и ми кажете веднага.

— Не съм ви се подигравала — отвърна баба. — Мишката, която се опитах да ви дам, беше вашият син Бруно. Сторих ви добрина. Опитвах се да го върна при семейството му. Вие отказахте да си го приберете.

— Какви са тези небивалици, госпожо? — извика господин Дженкинс. — Синът ми не е мишка! — Черните му мустаци подскачаха гневно, докато говореше. — Хайде, жено, кажи ми къде е! Изплюй камъчето!

Семейството на съседната маса бе спряло да се храни и се взираше в господин Дженкинс. Баба ми седеше спокойно и пушеше черната си пура.

— Разбирам защо сте ядосан, господин Дженкинс. Всеки английски баща би се разгневил също като вас. Но в Норвегия, откъдето съм аз, сме свикнали с подобни случки. Научили сме се да ги приемаме като част от всекидневието.

— Вие сте луда! — кресна господин Дженкинс. — Къде е Бруно? Ако не ми кажете веднага, ще повикам полиция!

— Бруно е мишка — отвърна баба напълно спокойно.

— Не е никаква мишка! — изкрещя господин Дженкинс.

— О, да, мишка съм — подаде Бруно глава от чантата.

Господин Дженкинс подскочи един метър във въздуха.

— Здравей, татко — каза Бруно. По лицето му се бе разляла глуповата миша усмивчица.

Господин Дженкинс зяпна толкова силно, че видях златните пломби на кътниците му.

— Не се тревожи, татко — продължи Бруно. — Никак не е лошо. Стига да не ме хване някоя котка.

— Б-б-бруно! — запелтечи господин Дженкинс.

— Повече няма да ходя на училище — каза Бруно глупаво ухилен. — Няма да пиша домашни! Ще живея в кухненския шкаф и ще пирувам със стафиди и мед!

— Н-н-но, Б-б-бруно! — отново заекна господин Дженкинс. — К-как се случи това? — Бедният човек бе останал без въздух.

— Вещиците — обясни баба. — Вещиците го сториха.

— Синът ми не може да е мишка! — изписка господин Дженкинс.

— Е, сега имате син мишка — рече баба. — Дръжте се добре с него, господин Дженкинс.

— Госпожа Дженкинс ще полудее! — извика господин Дженкинс. — Тя не може да понася тези твари!

— Ще се наложи да свикне — каза баба. — Надявам се, че нямате котка в дома си.

— Имаме и още как! — изплака господин Дженкинс. — Топси е любимото създание на жена ми!

— Тогава ще трябва да се отървете от Топси. Синът ви е по-важен от котката.

— Вярно е! — провикна се Бруно от вътрешността на чантата. — Кажи на мама, че ще трябва да махне Топси, преди да се прибера у дома!

Вече половината трапезария ни наблюдаваше. Всички бяха оставили ножовете, лъжиците и вилиците си и множество глави се бяха обърнали и гледаха втренчено господин Дженкинс, който заекваше и крещеше. Те не виждаха мен и Бруно и се чудеха за какво е цялата тази врява.

— Между другото — каза баба, — искате ли да разберете кой му причини това? — По лицето й играеше немирна усмивка и виждах, че се готви да докара неприятности на господин Дженкинс.

— Кой? Кой го направи? — извика той.

— Онази жена там. Дребната жена с черна рокля, която седи начело на дългата маса.

— Та тя е председателката на Кралското дружество за борба с жестокостта към децата!

— Не е. Тя е Върховната вещица, повелителка на всички вещици по света.

— Искате да кажете, че онази кльощава дребна жена, която седи там, е превърнала сина ми в мишка? — изкрещя господин Дженкинс и посочи с дългия си пръст. — Ще накарам адвокатите си да се заемат с нея. Тази работа ще й излезе през носа!

— На ваше място не бих прибързвала толкова — каза му баба. — Тази жена притежава магически сили. Може да реши да превърне вас в нещо още по-нелепо от мишка. В хлебарка например.

— Да ме превърне в хлебарка ли? — кресна господин Дженкинс почервенял от яд. — Нека се опита! — Той се обърна рязко и тръгна към масата на Върховната вещица.

С баба не сваляхме очи от него. Бруно бе изскочил от чантата и също наблюдаваше баща си. На практика всички в трапезарията вече гледаха господин Дженкинс. Аз си стоях в чантата на баба и надничах през ръба. Реших, че е по-разумно да си стоя, където съм.

Триумфът

Господин Дженкинс не бе направил и няколко крачки към масата на Върховната вещица, когато над всички шумове в залата се извиси пронизителен писък и Върховната вещица се изправи рязко.

Тя се качи на стола си и продължи да пищи…

След това скочи върху масата и заразмахва ръце…

— Какво става, бабо?

— Чакай малко! Мълчи и гледай.

Изведнъж всички вещици — и осемдесетте — започнаха да пищят и да скачат от местата си, сякаш някой ги бе убол по дупетата. Някои се бяха качили върху столовете си, други стояха върху масите, но всички се тресяха и размахваха чудато ръце.

Внезапно всичко утихна.

След това вещиците се сковаха. Всички до една бяха вцепенени и притихнали като трупове.

Над цялата зала надвисна мъртвешка тишина.

— Те се смаляват, бабо! Смаляват се също като мен!

— Да, така е.

— Заради отварата е! — извиках аз. — Виж! На някои започва да им никне козина по лицата! Защо започна да действа толкова бързо, бабо?

— Защото всички са приели огромни дози също като теб. Будилникът в отварата се е повредил!

Всички хора в трапезарията бяха станали от местата си, за да виждат по-добре. Започнаха да се приближават към двете дълги маси. Баба ми вдигна Бруно и мен, за да не изпуснем нищо от забавната гледка. Във вълнението си тя се покачи на един стол, за да вижда над главите на зяпачите.

След още няколко секунди всички вещици изчезнаха напълно и по двете дълги маси пъплеха малки кафяви мишки.

Из цялата трапезария запищяха жени, а големи мъже пребледняваха и крещяха:

— Каква е тази лудост? Това е невъзможно! Да се махаме от тук!

Келнерите нападаха мишките със столове, бутилки от вино и каквото друго им попаднеше подръка. Видях как главният готвач с високата си бяла шапка изхвърча от кухнята, размахал тиган, друг зад него бе вдигнал кухненски нож над главата си, а всички до един крещяха:

— Мишки! Мишки! Мишки! Да се отървем от мишките!

Само на децата в трапезарията им бе наистина забавно. Сякаш те разбраха инстинктивно, че се случва нещо хубаво, и пляскаха с ръце, надаваха радостни възгласи и се смееха като луди.

— Време е да си тръгваме — каза баба. — Изпълнихме задачата си.

Тя слезе от стола, взе чантата си и я метна на рамо. Мен държеше в лявата си ръка, а Бруно — в дясната.

— Бруно, време е да те върна на прословутото ти семейство.

— Мама не си пада особено по мишки — каза Бруно.

— Забелязах — отвърна баба. — Просто ще трябва да свикне, нали така?

Лесно открихме господин и госпожа Дженкинс. Пронизителните писъци на госпожа Дженкинс се чуваха из цялата зала.

— Хърбърт! — пищеше тя. — Хърбърт, изведи ме оттук! Навсякъде гъмжи от мишки! Ще пропълзят нагоре по полата ми!

Тя бе обгърнала съпруга си с ръце и от моята гледна точка изглеждаше, сякаш е увиснала на врата му.

Баба се приближи до тях и пъхна Бруно в дланта на господин Дженкинс.

— Ето го и вашето момче. Трябва да го сложите на диета.

— Здравей, татко! — каза Бруно. — Здрасти, мамо!

Госпожа Дженкинс се разпищя още по-силно.

Баба с мен в едната си ръка се обърна и излезе от залата. Прекоси фоайето на хотела и излезе през главния вход.

Навън бе прекрасна топла вечер и от другата страна на пътя долиташе плискането на вълните по плажа.

— Тук има ли таксита? — попита тя високия портиер със зелена униформа.

— Разбира се, госпожо — отвърна той, пъхна два пръста в устата си и изсвири пронизително.

Изгледах го със завист. Бях се опитвал седмици наред да се науча да свиря така, но не бях успял нито веднъж. Сега никога нямаше да се науча.

Таксито пристигна. Шофьорът се оказа възрастен мъж с гъсти черни провиснали мустаци, висящи от устата му като корените на растение.

— Накъде, госпожо?

Изведнъж той видя мен, малката мишка, сгушен в дланта на баба.

— Да му се не види! Какво е това? — възкликна шофьорът.

— Това е внукът ми — отвърна баба. — Моля ви, закарайте ни на гарата.

— Обичам мишки — каза старият таксиметров шофьор. — Като малък имах стотици. Мишките са съществата, които се размножават най-бързо на света, знаехте ли? След като ви е внук, ми се струва, че след около две седмици ще имате вече и правнуци!

— Закарайте ни на гарата, моля — повтори строго баба.

— Добре, госпожо, веднага.

Тя се облегна на задната седалка и ме постави в скута си.

— У дома ли се прибираме? — попитах я.

— Да, връщаме се в Норвегия.

— Ура! Ура! Урааа — извиках аз.

— Знаех си, че ще останеш доволен.

— А багажът ни?

— Кого го интересува багажът?

Таксито караше по улиците на Борнмът, а по това време на деня тротоарите бяха пълни с безцелно шляещи се туристи.

— Как се чувстваш, скъпи? — попита баба.

— Добре съм. Всъщност се чувствам прекрасно.

Тя започна да ме гали по тила с пръст.

— Днес извършихме голям подвиг — каза баба.

— Беше страхотно. Невероятно.

Сърцето на мишката

Много се радвах да се завърна отново в Норвегия в старата къща на баба. Но сега, след като бях толкова мъничък, всичко ми изглеждаше различно и ми отне доста време да свикна. Светът ми вече се състоеше от килими, крака на маси и столове, и малки процепи зад големи мебели. Не можех да отварям затворени врати и не можех да достигна до нищо, поставено върху маса.

Но след няколко дни баба започна да измисля различни начини, по които да улесни поне малко живота ми. Поръча на дърводелец да сглоби няколко високи и тесни стълби и подпря по една на всяка маса в къщата, за да се катеря където поискам. Самата тя измисли прекрасно устройство за отваряне на врати, направено от тел, пружини и макари с тежести, висящи на корда, и скоро всички врати в къщата се сдобиха с това приспособление. Аз трябваше само да натисна с предната си лапа едно малко дървено копче, след което се опъваше пружина, тежестта падаше и вратата се отваряше.

После баба сглоби и друга, също толкова находчива система, с която можех да включвам лампата, когато вечер влезех в някоя стая. Не мога да ви обясня как работеше, защото не разбирам нищо от електричество, но на пода близо до вратите във всички стаи в къщата имаше закрепено по едно малко копче и щом го натиснех леко с лапичка, лампата светваше. Ако го натиснех втори път, светлината угасваше.

Баба ми направи миниатюрна четка за зъби с дръжка от кибритена клечка и влакънца, които бе отрязала от своя четка за коса.

— Зъбите ти не бива да се развалят — каза тя. — Не мога да заведа мишка на зъболекар! Ще ме помислят за луда!

— Интересно — отвърнах, — но откакто станах мишка, вкусът на шоколада и бонбоните ми е противен. Затова мисля, че зъбите ми няма да се развалят.

— Въпреки това ще си миеш зъбите след всяко хранене — настоя баба и аз я послушах.

За вана тя ми даде да използвам една сребърна захарница и аз се къпех всяка вечер преди лягане. Баба не пускаше никого в къщата, дори прислужница или готвачка. Живеехме си само двамата и бяхме много щастливи.

Една вечер, докато лежах в скута на баба пред камината, тя каза:

— Мислех си какво ли става с малкия Бруно.

— Не бих се учудил, ако баща му го е занесъл на портиера да го удави в кофа с вода — отвърнах аз.

— Страхувам се, че може и да си прав. Горкият.

Помълчахме няколко минути. Баба пушеше черната си пура, а аз задрямвах приятно на топлината.

— Може ли да те попитам нещо, бабо?

— Каквото поискаш, миличък.

— Колко дълго живеят мишките?

— Ах, очаквах да ми зададеш този въпрос.

Последва тишина. Баба седеше, пушеше и се взираше в огъня.

— Е — подканих я, — колко дълго живеем ние, мишките?

— Започнах да чета много за мишките. Опитвам се да науча всичко, каквото мога за тях.

— Хайде, бабо. Защо не ми казваш?

— Добре, щом искаш да знаеш. Опасявам се, че мишките не живеят много дълго.

— Колко живеят?

— Обикновената мишка живее само около три години. Но ти не си обикновена мишка. Ти си мишка човек, а това е съвсем различно.

— Защо? Колко дълго живеят мишките хора, бабо?

— По-дълго. Много по-дълго. Мишката човек почти със сигурност живее три пъти повече от обикновената мишка. Живее около девет години.

— Добре! — извиках аз. — Чудесно! Това е най-добрата новина, която някога съм чувал!

— Защо говориш така? — попита изненадано баба.

— Защото не искам да живея по-дълго от теб. Не искам никой друг да ме гледа.

Последва кратко мълчание. Баба ме поглаждаше зад ушите с върха на пръста си. Усещането беше прекрасно.

— На колко години си, бабо?

— На осемдесет и шест.

— Ще живееш ли още осем-девет години?

— Възможно е. С малко късмет.

— Аз трябва да доживея толкова — заявих. — Защото тогава ще бъда вече една много стара мишка, а ти ще си една много стара баба и скоро след това двамата ще умрем заедно.

— Би било идеално — рече тя.

След тези думи задрямах за малко. Просто затворих очи, не мислех за нищо и се почувствах напълно спокоен.

— Искаш ли да ти разкажа нещо много интересно, свързано с теб? — попита баба.

— Да, моля те, бабо — отвърнах аз, без да отварям очи.

— В началото не повярвах, но явно е самата истина — продължи тя.

— Разкажи ми.

— Сърцето на мишката, тоест твоето сърце, бие с петстотин удара в минута! Не е ли удивително?

— Не е възможно — казах и отворих широко очи.

— Самата истина е. Нещо като чудо е.

— Но това прави по почти девет удара в секунда! — извиках аз, след като пресметнах.

— Точно така. Твоето сърце бие толкова бързо, че е невъзможно да се различат отделните удари. Чува се само тихичко бръмчене.

Баба носеше рокля с дантела, която ме гъделичкаше по носа. Трябваше да положа глава върху предните си лапи.

— Ти чувала ли си сърцето ми да бръмчи, бабо? — попитах аз.

— Често го чувам, когато вечер лежиш на възглавницата ми.

След това двамата стояхме смълчани пред огъня дълго време, замислени за тези удивителни неща.

— Скъпи — проговори най-накрая баба, — сигурен ли си, че нямаш нищо против да останеш мишка до края на живота си?

— Нямам нищо против. Няма значение кой си и как изглеждаш, стига някой да те обича.

Да се залавяме за работа!

Тази вечер баба хапна обикновен омлет с къшей хляб. Аз си гризнах парченце кафяво норвежко козе сирене, което обичах от малък. Вечеряхме пред камината — баба, седнала на фотьойла си, а аз — на масата пред малка чинийка със сирене.

— Бабо, сега, след като се отървахме от Върховната вещица, останалите вещици ще изчезнат ли постепенно?

— Убедена съм, че няма — отвърна тя.

Спрях да дъвча и я погледнах.

— Но те трябва да изчезнат! Непременно трябва да измрат!

— Страхувам се, че не става така.

— Но щом Върховната вещица вече я няма, откъде останалите ще взимат парите, които им трябват? А и кой ще им дава заповеди, ще ги надъхва на годишните събрания и ще измисля магически отвари?

— Когато пчелата майка умре, винаги се намира друга пчела в кошера, която да я замести — обясни баба. — В тайното седалище на Върховната вещица сигурно има друга Върховна вещица, която се спотайва и чака да поеме ръководството, ако нещо се случи.

— О, не! — извиках аз. — Това означава, че всичките ни усилия са били на вятъра! Нима напразно станах мишка?

— Спасихме децата в Англия — каза баба. — Това не са напразни усилия.

— Знам, знам! Но не е достатъчно. Бях убеден, че всички вещици по целия свят постепенно ще изчезнат, щом се отървахме от водачката им! А сега ти ми казваш, че всичко ще си бъде постарому!

— Няма да е точно както преди — отвърна баба. — Например в Англия вече няма вещици. Това е истински триумф, нали?

— А останалият свят? — извиках аз. — Ами Америка, Франция, Холандия и Германия? Ами Норвегия?

— Не си мисли, че напоследък бездействам и не правя нищо. Отделям много време точно на този проблем.

Докато изричаше тези думи, я гледах в очите и изведнъж забелязах как ъгълчетата на устата й се извиват в тайнствена усмивка.

— Защо се усмихваш, бабо?

— Имам да ти съобщя една интересна новина — каза тя.

— Каква?

— Искаш ли да ти разкажа всичко отначало?

— Да, моля те. Обичам добите новини.

Баба бе изяла омлета си, а аз се бях наситил на сиренцето. Тя избърса устни със салфетката и каза:

— Щом се върнахме в Норвегия, телефонирах до Англия.

— С кого говори в Англия, бабо?

— С началника на полицията в Борнмът, скъпи. Казах му, че аз съм началникът на норвежката полиция и разследвам една странна случка, която неотдавна се е разиграла в хотел „Блясък“.

— Чакай малко, бабо. Нито един английски полицай няма да повярва, че ти си началникът на норвежката полиция.

— Умея много добре да имитирам мъжки глас — отвърна баба. — Естествено, че ми повярва. Полицаят от Борнмът бе поласкан да му се обади началникът на всички полицаи в Норвегия.

— И какво го попита?

— Попитах го за адреса и името на дамата, която е била отседнала в стая четиристотин петдесет и четири на хотел „Блясък“ и която след това изчезнала.

— Имаш предвид Върховната вещица, нали? — извиках аз.

— Да, скъпи.

— И той даде ли ти го?

— Разбира се. Полицаите винаги си помагат.

— Божичко, бабо, колко си хладнокръвна!

— Просто поисках адреса й.

— Но той знаеше ли го?

— Да, знаеше го. В стаята открили паспорта й, където били записани данните. Адресът бил попълнен и в регистъра на хотела. Всеки, който отседне в хотел, записва името и адреса си в тази книга.

— Но Върховната вещица едва ли е посочила истинското си име и адрес в хотелския регистър.

— Че защо не — отвърна баба. — Никой на света не е имал ни най-малка представа коя е тя, освен останалите вещици. Където и да отидела, хората я възприемали просто като мила жена. Ти, скъпи, си единственият обикновен човек, който я е виждал без маската. Дори в селото, в което е живяла, хората я мислели за любезна и много богата баронеса, която дарявала големи суми пари за благотворителност. Вече го проверих.

Започвах да се въодушевявам.

— Адресът, който са ти дали, трябва да е бил на тайното седалище на Върховната вещица.

— Да, при това домът й е все още там. Сигурна съм, че в него в момента живее новата Върховна вещица със свитата си от помощници. Владетелите винаги са заобиколени от голяма свита помощници.

— Къде е домът й, бабо? Кажи ми, къде е?

— В един замък — отвърна баба. — Интересното е, че в този замък се пазят имената и адресите на всички вещици по света! Как иначе Върховната вещица ще ръководи подчинените си? Как иначе би могла да събира вещиците в различните страни за годишното им събрание?

— Къде се намира този замък, бабо? — извиках нетърпеливо. — В коя страна е? Кажи ми, моля те!

— Познай.

— В Норвегия! — извиках аз.

— Позна от първия път! Намира се високо в планината над едно малко селце.

Новината бе удивителна. Затанцувах развълнувано върху масата. Баба също се бе въодушевила, стана от стола и закрачи из стаята, като потупваше с бастуна си по килима.

— Чака ни работа! — извика тя. — Имаме важна задача! Слава богу, че си мишка! Мишката може да се промъкне навсякъде! Само трябва да те заведа край замъка на Върховната вещица и ти лесно ще се промъкнеш вътре. Ще можеш да пълзиш наоколо и да гледаш и слушаш на воля.

— Така е! Така е! Никой няма да ме види! Промъкването из голям замък е като детска игра в сравнение с пълзенето из препълнена кухня, пълна с готвачи и келнери!

— Ако се наложи, можеш да останеш в замъка дни наред! — извика баба. От вълнение тя размаха бастуна си и без да иска, бутна на пода една висока и много красива ваза, която се разби на милиони парченца. — Няма нищо. Просто една ваза от времето на династията Мин. Ако искаш, можеш да прекараш в замъка и цели седмици, а вещиците изобщо няма да разберат, че си там! Аз ще си запазя стая в селото, а ти можеш да се измъкваш от замъка, да идваш за вечеря при мен всяка нощ и да ми разказваш какво си видял.

— Да! Да! — извиках аз. — А в замъка ще мога да се промъкна навсякъде!

— Основната ти задача обаче ще бъде да унищожиш всички вещици в замъка. Така ще сложим край на цялата им организация.

— А как аз ще ги унищожа?

— Не се ли досещаш?

— Кажи ми как.

— С отварата за създаване на мишки! — извика баба. — Ще използваме отново Формула осемдесет и шест със забавено действие за създаване на мишки! Ще капваш от нея в храната в замъка! Помниш рецептата, нали?

— До последната съставка! — отвърнах аз. — Сами ли ще я приготвим?

— Че защо не? Щом те могат да я приготвят, защо да не можем и ние? Просто трябва да знаем какви са съставките!

— А кой ще се катери по дърветата за яйца от грухтили? — попитах аз.

— Аз ще го направя! В мен има още много живот!

— Струва ми се, че е по-добре аз да свърша тази работа, бабо. Може да се пребиеш.

— Това са подробности! — извика тя и пак размаха бастуна си. — Нищо не може да ни спре!

— А какво ще стане след това? Какво ще стане, след като Върховната вещица и всички останали в замъка се превърнат в мишки?

— Тогава замъкът ще запустее и аз ще дойда при теб и…

— Чакай! — извиках аз. — Чакай, бабо, сетих се нещо ужасно!

— Какво?

— Когато аз се превърнах в мишка с отварата, не станах просто обикновена мишка, която можеш да хванеш в капан. Превърнах се в говореща, мислеща интелигентна миша личност, която за нищо на света не би се приближила до капан за мишки.

Баба замръзна. Веднага се досети какво означава това.

— Ето защо — продължих аз, — ако използваме отварата, за да превърнем новата Върховна вещица и свитата й в мишки, целият замък ще загъмжи от много умни, злобни и опасни мислещи мишки вещици! Те ще бъдат вещици в миши облик. А това би било наистина ужасно.

— Божичко, прав си! — извика баба. — Изобщо не ми мина през ума!

— Няма как да победя цял замък с мишки.

— Нито пък аз. Трябва да ги унищожим наведнъж. Трябва да бъдат заловени, смачкани и накълцани на парченца точно както в хотела.

— Аз няма как да се справя с това. Мисля, че и ти няма да успееш, бабо. А капаните за мишки ще са напълно безполезни. Между другото, Върховната вещица не се оказа права за капаните, нали?

— Да, да — каза баба нетърпеливо. — Но не ме притеснява Върховната вещица. Тя отдавна е накълцана на парчета от главния готвач. Сега трябва да се разправим с новата Върховна вещица в замъка и с нейните помощници. Една Върховна вещица е достатъчно опасна, когато е предрешена като жена, но си помисли само на какво ще е способна като мишка! Така би могла да се промъкне навсякъде!

— Сетих се! — извиках аз и подскочих високо във въздуха. — Измислих как.

— Кажи ми! — сопна се баба.

— С помощта на котки! — извиках аз. — Ще използваме котки!

Баба ме зяпна. После по лицето й се разля широка усмивка и тя извика:

— Великолепно! Блестяща идея!

— Ще вкараме в замъка пет-шест котки и те ще изядат всички мишки за пет минути, независимо колко умни са!

— Ти си вълшебник! — извика баба и отново започна да размахва бастуна.

— Внимавай с вазите, бабо!

— Не ме интересуват вазите! — извика тя. — Толкова се вълнувам, че не ме интересува дали ще ги изпотроша всичките!

— Само още нещо. Трябва да ме прибереш, преди да пуснеш котките в замъка.

— Обещавам ти, че ще се погрижа за теб.

— А какво ще правим, след като котките изядат всички мишки? — попитах аз.

— Ще върнем котките в селото и тогава замъкът ще е наш.

— А после?

— После ще преровим архивите и ще научим имената и адресите на всички вещици по света!

— А след това? — попитах, потръпващ от вълнение.

— След това, скъпи, ни чака най-голямата ни задача! Ще си стегнем багажа и ще тръгнем по света! Във всяка страна, в която спираме, ще издирваме къщите, в които живеят вещици! Ще ги намерим до последната и ще капваме капчици отвара в хляба, попарата или оризовия им пудинг, или каквато храна видим. Ще постигнем истинска победа, скъпи! Ще постигнем колосален, удивителен триумф. Ще се справим само двамата! Това ще е задачата ни до края на живота ни!

Баба ме взе от масата и ме целуна по носа.

— Леле, колко заети ще сме през следващите седмици, месеци и години! — извика тя.

— Вярно е! — съгласих се. — Но пък колко вълнуващо и забавно ще бъде!

— Прав си — извика баба и пак ме целуна. — Нямам търпение да се заловим за работа!

Интересни факти за Роалд Дал

Роалд Дал обичал книгите и самолетите. Той никога не четял, докато пилотирал, но се наслаждавал на приключенските романи и станал пилот от Военновъздушните сили на Великобритания.

Баща му и голяма част от семейството му са от Осло, столицата на Норвегия. Майка му също е норвежка, но той се ражда в град Ландаф в Уелс през 1916 г.

Роалд Дал обожавал шоколад! Като малък той дегустирал шоколад за фирма „Кадбъри“. Казвал, че ако бил директор на училище, на мястото на учителя по история щял да назначи учител по шоколад!

Обичал да си измисля нови думи, които ще срещнете навсякъде в книгите му.

Автор на илюстрациите към книгите му е Куентин Блейк (или Куент, както го наричал Роалд). Прекрасните му рисунки чудесно допълват историите на Роалд Дал.

Понякога Роалд подпирал стълба на къщата, качвал се до стаята на децата си, промушвал през прозореца бамбукова пръчка и се преструвал на Големия дружелюбен великан!

В историите на Роалд Дал има и някои много лоши герои, които вършат отвратителни неща — почакайте само да се запознаете с Върховната вещица и противното семейство Туит!

Много от книгите си Роалд Дал е написал в бяла тухлена колиба, разположена в градината на дома му Джипси Хаус. Входната врата на колибата е жълта — боядисана в любимия цвят на писателя.

Роалд Дал е обичан от милиони деца (и възрастни)! Той умира през 1990 г., но историите му все още се четат по целия свят.

Училищните отзиви за Роалд Дал

През 1929 г., когато Роалд Дал е на тринайсет години, го изпращат в пансион. Сигурно си мислел, че е получавал отлични оценки по английски език, но отзивите от училище никак не били добри!

Летен семестър, 1930 г. (14-годишен)

Съчинение по английски език

Не бях виждал момче, което така упорито да пише точно обратното на онова, което иска да каже. Изглежда е неспособен да изразява мислите си върху хартия.

Пролетен семестър, 1931 г. (15-годишен)

Съчинение по английски език

Изразява се тромаво. Речникът му е ограничен, изреченията са построени лошо. Напомня ми за камила.

Летен семестър, 1932 г. (16-годишен)

Съчинение по английски език

Това момче е ленив и неграмотен ученик.

Есенен семестър, 1932 г. (17-годишен)

Съчинение по английски език

Непрекъснато лентяйства. Идеите му са ограничени.

Семейството на Роалд Дал

Бащата на Роалд Дал, Харалд, бил норвежец. На четирийсетгодишна възраст той пострадал при ужасен инцидент и се наложило да ампутират лявата му ръка — но макар и без ръка, той винаги успявал сам да си връзва връзките на обувките. Още на млади години Харалд Дал се преместил в Кардиф и започнал много успешна търговия с кораби.

Майката на Роалд, Софи, също била норвежка. Тя се омъжила за Харалд през 1911 г. и имали пет деца: Астри, Алфхилд, Роалд, Елсе и Аста. Роалд бил единственото момче сред сестрите си.

За жалост Астри починала от апендицит, когато била на седем годинки, а само след два месеца бащата на Роалд починал от сърдечен удар. По това време Роалд бил само на три годинки, така че почти не си спомнял баща си.

Роалд Дал имал и доста по-възрастни полубрат и полусестра, Луис и Елън, защото баща му бил женен и преди това. Всяко лято ходели заедно на почивка в Норвегия: майката на Роалд и шестте деца.

Роалд бил много близък със сестрите си, особено с най-голямата, Алфхилд, или Алф. Средната му сестра, Елсе, мразела училището (точно както самият Роалд). Майка й я изпратила да учи в пансион в Швейцария, а Елсе изяла билета си за влака, за да я хванат и да я върнат обратно. Аста, най-малката сестра на Роалд, се включила в Кралските военновъздушни сили по време на Втората световна война. Летяла с бойни балони в Англия и по-късно получила медал от краля на Норвегия.

Самият Роалд Дал имал пет деца: Оливия, Теса, Тео, Офелия и Луси. Оливия починала трагично от шарка, когато била на седем годинки — на същата възраст, на която починала и най-голямата сестра на Роалд.

Приключенията на Роалд Дал

На 16-годишна възраст Роалд Дал решил сам да отиде на почивка във Франция. Прекосил Ламанша от Дувър до Кале с 24 лири в джоба си, доста пари за 1933 г. Роалд копнеел да види Средиземно море, затова се качил на влак първо до Париж, а след това и до Марсилия. Оттам пък хванал автобус, който следвал плажната ивица, до Монте Карло. Слязъл в Сен Жан Кап Фера, където десет дни правел каквото си пожелаел. Това било първото му изследване на абсолютната свобода и на това, да разбере какво означава да си пораснал.

Роалд се върнал вкъщи по същия маршрут, но когато достигнал Дувър, се оказал без пукната пара. За щастие обаче непознат спътник му дал 10 шилинга (около 1 лев!) за билет, за да се прибере с трамвая. Роалд никога не забравил неговата любезност и великодушие.

На 17-годишна възраст той решил да отиде в Нюфаундленд, Канада, и се записал в група на младите изследователи от държавните училища. Заедно с още 30 момчета той прекарал три седмици в безлюдни местности с огромна раница. Тя тежала толкова, че Роалд се нуждаел сутрин от помощ, за да я вдигне на гръб. Момчетата се хранели със сушено пресовано месо, леща и ягоди, а когато били особено гладни, експериментирали с варени лишеи и еленов мъх. Това било истинско приключение, по време на което Роалд заякнал и оттогава бил готов за всичко!

Един ден от живота на Роалд Дал

Роалд Дал имал строго определен дневен режим. Закусвал в леглото и четял пощата си. В 10:30 часа прекосявал градината, отивал в писателската си колиба и работел до 12 часа. След това се прибирал в къщата за обяд — обикновено изпивал по чаша джин с тоник и ядял норвежки скариди с майонеза и маруля. За десерт след всяко хранене Роалд и семейството му изяждали по един шоколад от червена пластмасова кутия.

След кратка дрямка той си вземал термос с чай в писателската колиба и работел от 16 до 18 ч. Прибирал се в къщата точно в 18 ч., готов за вечеря.

Роалд пишел с молив и използвал точно определен модел жълти моливи с гумичка на върха. Преди да започне да пише, Дал винаги поставял шест подострени молива в буркан на бюрото си. Моливите изкарвали по два часа, преди да се наложело да ги подостри отново.

Роалд използвал и точно определен вид хартия. Написал всичките си книги на американски бележници с жълти страници, които му изпращали от Ню Йорк. Той пишел и преписвал, докато не останел доволен от всяка дума. Изхвърлял много жълти листове. Веднъж месечно, когато голямата кофа за боклук в колибата му се препълнела, той запалвал голям огън от хартията пред колибата (една от белите й стени бързо се изцапала с черни сажди).

След като завършел книга, Роалд давал купчината жълти листове на секретарката си Уенди, а тя преписвала текста на пишеща машина и го изпращала на издателя му.

Заслуги

Имате удоволствието да четете тази книга благодарение на Моята библиотека и нейните всеотдайни помощници.

Лого на Моята библиотека
http://chitanka.info

Вие също можете да помогнете за обогатяването на Моята библиотека. Посетете работното ателие, за да научите повече.